ÁNGYÁN PATRÍCIA

AZ UTOLSÓ HIBA TÉVEDÉS

Könyv Guru

Budapest, 2024

Tiara lebilincselő tengerparti története, a szíve és az esze közt dúló háború továbbra is folytatódik. A lány szüntelenül vívja belső csatáit, de vajon elcsitul hamarosan a lelkében tomboló vihar?

Miután kiderülnek az előző fél év titkai és árulásai, a fiatalok azon dolgoznak, hogy mihamarabb újraépítsék az elvesztett bizalmat, csakhogy ezt megnehezítik az újabb rejtélyek és háborgó érzelmek, amelyek előtérbe kerülnek a lidérces mindennapok között.

A két fiatalember, Trevor és Kolin továbbra is mindent megtesznek a lányért, akit szeretnek, de vajon ez elég lesz a szőke ciklon szívéhez? Sikerül végül Tiarának kibogóznia az érzelmi hálóját, vagy minden reménység csak egy újabb tévedés? És vajon minden az, aminek látszik?

AZ UTOLSÓ HIBA TÉVEDÉS

I. rész: Tőr a szívbe

II. rész: Másodfok

III. rész: Csak négy nap

IV. rész: Hegek

V. rész: A boríték

VI. rész: Talasszofóbia

VII. rész: Nagyon félek

VIII. rész: Negyvenhét méter mélyen

IX. rész: Alázat

X. rész: A készlet legújabb darabja

XI. rész: Tengeri csillag

XII. rész: Az utolsó hiba

XIII. rész: Az utolsó tévedés

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

Szeretném megköszönni minden kedves olvasóm, előolvasóm bizalmát és segítségét. Köszönöm Csengének, Eperkének, Ivettnek, Petrának, Martinának és Andinak, és lelki támogatómnak, aki annyira szerette Tiara történetét, hogy minden egyes jóindulatú és szívmelengető üzenettel azt éreztette velem, muszáj mihamarabb folytatnom ezt a csodálatos, vízparti szerelmi háromszöget. Nektek köszönhetően született meg Az utolsó tévedés. Olvassátok sok-sok szeretettel!

~ Patrícia ~

„Az igazi áttörések akkor vannak, amikor valaki annyira fél, hogy nem adja fel.”

~ Dr. Derek Shepherd (Grace klinika) ~

„Ha szeretsz valakit, tudasd vele! Még akkor is, ha félsz, hogy rosszul cselekszel; még akkor is, ha félsz, hogy ez problémákat szül; még akkor is, ha félsz, hogy tönkreteszed az életedet – mondd ki, mondd ki hangosan!”

~ Dr. Mark Sloan (Grace klinika) ~

OLVASÓI VÉLEMÉNYEK A SOROZAT ELSŐ RÉSZÉRŐL,
AZ UTOLSÓ HIBÁRÓL

RAPI ALEXANDRA: „Patrícia könyvei olyanok, akár egy terápia. Tiara gondolataival teljesen tudtam azonosulni. Alig tudtam letenni, pár óra alatt kiolvastam.” (Libri.hu)

MADARI NÓRI: „Odáig voltam Patrícia legújabb írásáért, valahogy mindig tudja, mit szeretnék olvasni!” (Libri.hu)

HAVANCSÁK LAURA: „Nagyon szerettem a könyvet! Egy nyárias hangulatú, de mély gondolatokkal átszőtt történet!” (Libri.hu)

BODNÁR KRISZTINA: „Az írónő fogalmazása nagyon kellemes, gördülékeny, a könyv rövid, de annál tartalmasabb, tökéletes, ahogy van.” (Libri.hu)

VÉGH CSENGE: „Fordulatos, humoros, de egyben komoly témákat is boncolgat. Horvátországban játszódik, így egy tökéletes nyári olvasmány!” (Libri.hu)

HORVÁTH PETRA: „Magával ragadó helyszín, kedves történet, tökéletes nyári olvasmány akár fiatalabb korosztály számára is.” (Libri.hu)

LEJÁTSZÁSI LISTA, HOGY RÁHANGOLÓDJ AZ UTOLSÓ…-TRILÓGIÁRA, TIARA TÖRTÉNETÉRE

ABBA együttes összes szerzeménye

Cutting Crew: (I Just) Died in Your Arms

Lewis Capaldi: Wish You the Best

Alphaville: Forever Young

Dua Lipa: Dance the Night

Tom Odell: Another Love

Lady Gaga: Bad Romance

Duke Dumont: Ocean Drive

Cyndi Lauper: Girls Just Want to Have Fun

The Weeknd: Moth to a Flame; Save Your Tears; Call Out My Name

Little Mix: Only You

Edward Maya, Vika Jigulina: Stereo Love

Matoma (feat. Josie Dunne): Sunday Morning

Avicii: Without You

Kiss: I Was Made for Lovin’ You

Jax Jones, Martin Solveig, Madison Beer: All Day and Night

Martin Garrix, Bebe Rexha: In the Name of Love

NOTD, Felix Jaehn (ft. Georgia Ku, Captain Cuts): So Close

Bonnie Tyler: Total Eclipse of the Heart

Ed Sheeran: Perfect

Etta James: A Sunday Kind of Love

Paramore: Still Into You

G-Eazy, Halsey: Him & I

Coolio (feat. L.V.): Gangsta’s Paradise

Chris Brown: Angel Numbers/ Ten Toes

Benny Blanco, Halsey, Khalid: Eastside

Kygo, Selena Gomez: It Ain’t Me

Rihanna: Love on the Brain

Ariana Grande, Social House: Boyfriend

Jennifer Lopez: Let’s Get Loud

Alexandra Stan: Mr. Saxobeat

Danza Kuduro (official extended remix)

I. RÉSZ

TŐR A SZÍVBE

Hidegrázás. Ezt éreztem az esküvő másnapján, december 18-án, vasárnap reggel, amikor felkeltem a jéghideg szobámban. Anélkül, hogy jobban kinyitottam volna álmos szememet a takaró alatt, egész testemmel megfordultam és az ágy végénél lévő radiátorra tettem a kezem, hogy megnézzem, működik-e a fűtés.

– Kiara! – ordítottam, mint a sakál, és pár másodperccel később már a nappaliból hallottam nővérem gyors lépteit, aki nagy erővel esett be az ajtón.

– Minden rendben?

– Nálad is ilyen hideg van? – szólaltam meg sokkal halkabban, még mindig az ágynemű alól.

– Tiara – szólt figyelmeztetően –, nem csinálhatod ezt.

– Mit?

– Nem ordibálhatsz úgy, mintha gyilkolnának, csak azért, mert 22 Celsius-fok helyett 19 van a szobádban.

– Nálad is ilyen hideg van? – tettem fel újra a kérdést flegmán, mit sem törődve az okításával.

– Nem, itt valóban hűvösebb a levegő. Nem csavartad lejjebb a radiátort?

Egy ideje már nem. Trevor szeretett mindig hidegben aludni, ami csak szerintem hideg. Ő azt állítja, hogy ez a megfelelő szobahőmérséklet. Neki az a temperatúra a pont jó, ami nekem már hűvös. Nyilván egy akkora izomtömeggel, amivel ő rendelkezik, nem csoda, hogy nem fázik, hiszen van, ami fűtse, az én apró testemnek viszont dubaji meleget kell teremteni az egész lakásban. Sőt, két évvel ezelőtt nyáron volt egy borúsabb nap, amikor bikinialsóban és pulóverben mártóztattam meg lábamat a tengerben. Nyáron, pulóverben, a tengerben… ez is csak én lehetek.

Amikor Trevorral együtt aludtunk, mindig levettük pár fokkal a fűtést, hogy neki is jó legyen, engem pedig úgy kárpótolt, hogy ölelésével melegített. Maradjunk annyiban, hogy nem panaszkodtam.

De ez már a múlté. Mióta kiderült minden hazugság, átverés és minden hiba, azóta távolságtartó vagyok. Mindenkivel.

– Dehogynem – mondta nővérem, miközben fejemet végre kidugtam a takaró alól.

– Le volt csavarva?

– Négyes helyett kettesen volt, de most már a maximumon van. Biztosan hajnalban tekerted visszább, miután megérkeztünk az esküvőről.

Lehetetlen, mert sosem nyúlok hozzá. Hetek óta négyes fokozaton melegítette a szobámat, ezért képtelenségnek tartottam, hogy én lennék a bűnös. Ezt nővérem felé is sikerült kinyilvánítanom, mert úgy védekeztem, mint egy óvodás, akire rá akarnak kenni egy jókora ökörséget.

– Nem én voltam!

– Későn értünk haza, és ne gondold, hogy nem vettem észre a gin-tonikokat, amiket egymás után ittatok… – nézett le rám felhúzott szemöldökkel és összekulcsolt karokkal. Szigorúbb velem, mint a saját anyánk. – Te és Alora egyáltalán nem tartottátok a mértéket múlt éjszaka.

Alora az unokatestvérünk apai ágról. Egy év és egy hónap van köztünk, Kiara és közte kettő, de régebben mindig azzal viccelődtek, hogy elcseréltek bennünket, mert ők ketten jobban hasonlítanak egymásra, mint mi testvérként. Mikor kisebbek voltunk, sokszor elsírtam magam, amikor nem hagyták abba a gyermeki gúnyolódást, de anya minden alkalommal elővette a születési papírjaimat és bebizonyította, hogy vér szerint is én vagyok a család tagja, akármennyire is hasonlít egymásra Kiara és Alora.

Közös bennük a hosszú kávébarna haj, annyi különbséggel, hogy Alora szeret nagyon extra lenni, és a hajvégeit mindig más színűre festi. Volt már zöld és piros, de a tenger miatt legtöbbször a kéket preferálja. Vékony és nyakigláb, hasonló arcvonásokkal, de ami még bennünk is közös, az az abszintzöld szemünk.

Aloráék Pulában élnek, Rovinjtól körülbelül ötven percnyi autóútra, ami szerencsére nem nagy táv, így kisebb korunkban nagyon sokszor látogattunk el hozzájuk, és fordítva. Amióta azonban megkezdtem az egyetemi mindennapokat, azóta nehéz időt szakítani bármi másra, de azért igyekszünk. Jövő hétre is tervben van, hogy szenteste összeül a család, és eljönnek hozzánk.

Tehát igen, talán egy-kettő… na jó, öt vagy hat koktéllal több is lecsúszott a kelleténél tegnap a lagzin, de tudom, hol kell megállnom a katasztrófa előtt, ami tegnap is sikerült. Spiccesebb voltam, mint általában, de képben voltam végig, hiszen a mondás, miszerint az alkohol csak vásárolt boldogság, megállított, mielőtt túlléptem volna a határaimat. Egy szó, mint száz, rettenetesen fáztam, úgyhogy ha már sikerült kibújnom a pokróc alól, gyorsan kimásztam az ágyból is és a szekrényemhez siettem, hogy egy fehér, hosszú kötött pulóverrel mentsem meg magam a fagyhaláltól. Drámai lennék? Meglehet, de én ilyen vagyok. Amennyire meg tudom élni a boldog pillanatokat és szárnyalok bennük, olyan mélyre tudok merülni a szomorúságban, és olyan kíméletlenül érzem át a megtépázott érzelmesebb perceket is.

Kiara ekkor úgy gondolta, itt az ideje ledobni azt a bombát, amit már percekkel ezelőtt meg kellett volna tennie.

– Itt van Kolin.

– Tessék??? – ismét ordítottam, miközben alig sikerült kibújtatni fejemet a kötött anyagon keresztül. – Ezt eddig miért nem mondtad?

Válaszát meg sem várva hajtottam be jobban a szobám ajtaját, nehogy Kolin meghallja, hogy róla beszélgetünk.

– Mit keres itt? – váltottam át suttogásra, miközben kezemmel a nappalira mutattam, jelezve, hogy kire gondolok.

– Derítsd ki! – tolt el az ajtótól Kiara, és azzal a lendülettel ki is ment a szobából egyenesen a nappali felé, ahol épp az exem lébecolt, akinek csak annyit mondott, hogy mindjárt kimegyek hozzá, majd visszavonult a saját hálójába.

Az áruló… Fürgén visszacsuktam az ajtót, vettem egy mély levegőt, villámgyorsan megnéztem magamat az asztali tükrömben, majd bevettem egy rágót is, amiből szerencsére mindig és mindenhol van nálam. A friss lehelet csodákra képes, ráadásul tíz perce keltem fel, és időm se volt eljutni a fürdőszobáig.

– Csak higgadtan, Tiara – mondtam magamnak hangosan, miközben a kezem már a kilincsen volt, és amint kitárult az ajtó, a múlt feldolgozatlan traumája Kolin képében már ott állt testestül-lelkestül előttem.

– Szia – köszöntött csüggedten, ami kissé meglepett, de én akkor sem adtam át magam a borúlátó hangszínnek, helyette derülten szólítottam meg első szerelmemet.

– Jó reggelt!

– Reggel? Mindjárt délután egy óra – lépett közelebb hozzám, én pedig olyan erősen kapaszkodtam a kilincsbe, mintha az lenne a dimenzióváltás toteme. Reggel vagy délután, tökmindegy: a redőny még félig le van húzva, tehát még nem kezdődött el a nap. De inkább higgadtan tettem fel a kérdést, mintha csodálkoznék.

– Tényleg?

Nem vagyok híve a kezdeményezős beszélgetéseknek. Mindenki tudja, mi következik, mégis azt várjuk, ki töri meg előbb a jeget. Az ember azt hinné, ha évekig együtt van valakivel, akkor mindig ott folytatják, ahol abbahagyták. Ez valamilyen szinten igaz is – legalábbis a mi esetünkben biztosan, már csak az utóbbi hónapok történéseit figyelembe véve –, de amikor nem tudjuk, hogyan kezdjünk bele a mondandónkba, az kínzó tud lenni a kommunikáció szempontjából.

Egyáltalán miért van itt? Tudtam, hogy tisztában van az éjszakába nyúló tegnapi programommal. Vajon csak látni akarta, hogy egyedül jöttem-e haza? Azt mondta, annyi időt ad nekem, amennyit csak szeretnék, de alig telt el két hét, és máris beállít a lakásba újra, hívatlanul. Ez a védelmező, mégis féltékeny viselkedése tetszik, de el is gondolkodtat. Netán nem bízik bennem, vagy csak tenni akar a jövőnkért?

– Mit keresel itt, Kolin?

Szokásomhoz híven felidegesítettem magam, miközben lejátszottam a fejemben a legrosszabb forgatókönyvet, ezért nem a legszebb stílusban hagyták el számat a modortalan szavak.

– Téged – válaszolta romantikusan a goromba kérdésre, amivel lelkiismeret-furdalást keltett bennem. – El szeretnék mondani neked egy nagyon fontos dolgot. Bejöhetek? – nézett rám azokkal a gyönyörű, tenger által formált barnás sziklákhoz hasonló színű szemeivel.

– Gyere – sóhajtottam egyet, majd betessékeltem a szobámba, ahol leült velem szemben a megvetetlen ágyamra, én pedig még mindig földbe gyökerezett lábakkal álltam a nyitott ajtó mellett.

Ezt teszi velem a jelenléte.

– Teljesen őszinte leszek veled, én ezt nem bírom tovább – vágott a közepébe. Tessék, kívánságom számára parancs. A jég megtört, de folytatta annak szétzúzását. – Nekem ez így túl sok. Ez a se veled, se nélküled. Sosem gondoltam volna, hogy egyszer ilyen lesz a kapcsolatunk, hiszen már az ismerkedésünk első napjától kezdve olyan szép, tiszta és önzetlen kötelék volt közöttünk. De ez a mostani felállás egyszerűen megőrjít. Az sem segít, hogy csak pár hétig vagyok a városban, amíg vége nem lesz a vizsgaidőszaknak, aztán megyek vissza Makarskába. Onnantól fogva megint több száz kilométer fog bennünket elválasztani, ki tudja, mennyi ideig.

– Igen, igazad van abban, hogy szép, tiszta és önzetlen kötelék volt közöttünk, de itt a múlt időn van a hangsúly. És te mondtad, hogy adsz nekem időt – vágtam vissza ingerülten. – Amíg leülepszik ez az egész macerás helyzet. Azt mondtad, biztosítasz nekem egy kis távolságot, amíg már nem egy viharos tengerben evezek egyedül a merülő csónakommal, és megvárod, amíg kitisztul az ég, elmúlik a vihar és sikerül megjavítanom a kis bárkámat. Vagy legalább eleveznem vele egy biztos pontig, ami életben tart – fakadtam ki metaforikusan.

Érzéseim vettek egy páli fordulatot, és harag helyett mintha hirtelen egy kis félelmet is kezdtem volna érezni, de nem voltam benne olyan biztos. Máris feladja, megint? Ezentúl ebben az ördögi körforgásban lesz részünk, amiből egyikünk sem szabadul? Ez nem a jóban-rosszban, ez nem az egyszer fenn, máskor lenn, ez az az ördögi kör, amiből nincs menekvés, mert mind a ketten tudjuk, hogy ő túl gyenge ahhoz, hogy távol maradjon tőlem, én pedig túl gyenge vagyok ahhoz, hogy véglegesen nemet mondjak neki.

– Azt hittem, ezt akarom, de mégsem – mondta nagyon határozottan, ami meglepett.

– Nem tudom, mit mondjak… – annyira nem, hogy még a rágómat is sikerült véletlenül lenyelnem a döbbenet közepette.

– Az elmúlt pár hétben rájöttem, hogy nem tudok és nem is akarok osztozni rajtad, de Trevor miatt ez lehetetlen.

Nem válaszoltam neki, hanem tettem felé egy aprócska lépést, még mindig a kilincsbe kapaszkodva, amit talán ő észre sem vett, majd folytatta.

– Nekem ez nem megy tovább…

Két és fél hét. Tizenhét nap. Négyszáznyolc óra. Ennyi telt tőle mindössze?! Ez valami késői áprilisi tréfa akar lenni? Lehet, hogy én viselkedtem önző módon, és meg kellett volna próbálnom megérteni az ő álláspontját, de abban a pillanatban túl makacs voltam ehhez. Kikérem magamnak, hiszen megígérte, tenni fog azért, hogy megjavuljon, ami elromlott közöttünk és új véget adjunk szerelmünknek. Mások öt-tíz évet várnak egymásra, ez a két hét egy vicc. Ennyi idő alatt még a tej is alig romlik meg a hűtőben. Nem is szomorúságot éreztem, hanem csalódottságot, hogy megint feladta.

– Rendben – válaszoltam közömbösen, mert nem tudott jelenleg más érzést kiváltani belőlem. Váratlanul érintett ez a hirtelen fordulat, de az elmúlt időszakot tekintve talán nem is kellett volna ezen annyira meglepődnöm. A baleset előtt, mikor választás elé állított bennünket az élet, akkor sem engem választott… fél év elteltével most miért tenné? Apukám megtanította, hogyha egy férfi nem küzd a lányért, akit szeret, akkor nem egymásnak vannak teremtve. Persze ez most nagyon szélsőséges helyzet volt, de már éreztem, hogy apám e bölcselete a mi esetünkre igaz lehet.

– Már abban sem vagyok biztos, hogy szeretlek-e még.

Erre a mondatára felkaptam a fejemet. Lehet, hogy szerelmesek már nem vagyunk, de tiszteljük egymást és az elmúlt négy évet annyira, hogy nem dobálózunk olyan szavakkal, amikkel megbánthatjuk a másik lelkét. Úgy éreztem, most túllépett egy határt.

A kilincset végre sikerült elengednem, de nem azért, hogy azt tehessem, amit szerettem volna, vagyis odamenni hozzá és felnőttek módjára megbeszélni a dolgokat, hanem mert muszáj volt a mellkasomhoz kapnom a kezem a hirtelen feltörő gyötrelmes érzés miatt, amit pániknak neveznek.

A pánik gyakran használt kifejezés a köznyelvben, amellyel előszeretettel viccelődnek, főleg olyan helyzetekben, amelyek a realitás talaján mozogva is túlzásnak minősülnek, vagy egyáltalán nem is veszik azokat komolyan. Márpedig tudni kell, hogy a pánikroham a félelem vagy kellemetlen érzés hirtelen és intenzív hulláma, amely tíz-tizenöt percen belül tetőzik, és olyan tünetekkel jár, mint a szapora szívverés, izzadás, remegés, légszomj, fulladás, mellkasi kellemetlenség vagy fájdalom és hányinger. De felléphetnek hasi panaszok, szédülés vagy ájulás, hidegrázás, zsibbadás vagy a bizsergés érzése is. Nálam már olyan is előfordult, hogy nem éreztem magam valóságosnak, ami olyan volt, mintha a lelkem elhagyná testemet és kívülről látnám magamat. Ez az „önmagunktól való elszakadás” érzése. De a legdurvább esetben a pánikrohamot kísérheti kontrollvesztés és a haláltól való félelem is.

Nálam ezeknek közel a fele jelentkezett Kolin kijelentésére. Már nem szeret. Hogy lehetséges ez? Fél évig nem beszéltünk, nem tudtunk a másikról szinte semmit, és most, hogy utunk újra keresztezte egymást, sikerült kiszeretnie belőlem alig pár nap alatt, holott múlt héten még mindent megtett volna azért, hogy kijavítsuk a nyári hibáinkat. Úgy látszik, gyorsan meggondolta magát.

Az elmúlt időszakban olyan sokszor jutott ki nekem a pánikból, hogy pontosan tudtam, mi a teendő. Azonnal friss levegőhöz kellett jutnom, véletlenül se higgye azt, hogy a fizikai rosszullétemmel csak manipulálni akarom a döntését, vagyis azt a választását, hogy megint feladja. Csakhogy a lábam nagyon nehezen hagyta el a talajt. Mellkasomat simogatva, begörnyedt háttal és szédülten kerültem meg az ágyamat, amelyen ült, és óvatosan megközelítettem az ablakot, hogy bukóra nyissam, mielőtt a szorongásom rosszabbodhatott volna.

A legjobb, amit egy ilyen helyzetben tehetünk, hogy elvonjuk az érintett figyelmét a nyugtalanság kiváltó okáról, ami az esetemben elég nehézkes lett volna, mivel a kiváltó ok éppen egyenes háttal ült előttem.

Sokan nem tudnak jól kezelni egy pánikrohamot, mert nem képesek azonosulni, nem mentek ilyenen keresztül, így nem tudják, mi jó az érintett személynek. Mivel én titokban tartottam mindenki előtt, illetve csak nagyon kevesen tudtak a betegségemről, köztük Kiara, és ő sem lehetett velem a nap huszonnégy órájában, tapasztalatból és egy kis utánaolvasással rájöttem, mit kell ilyenkor tenni, illetve ilyen esetekben mi a legjobb számomra.

Kiara a roham idején mindig beszél hozzám és nyugtatgat, de nem érti, hogy én semmire nem megyek vele. Koncentrálni sem tudok a szavaira, de ha mégis meghallok valamit, csak felidegesítem magam rajta: Nyugodj meg! Minden rendben lesz! Nem ezek a mondatok azok, amelyek ilyenkor a segítségemre vannak. Persze jók a zavaró tényezők, sőt ilyenkor az irracionális mondatok a legalkalmasabbak, amelyek annyira elgondolkodtatók, hogy kizökkentenek a rohamból. Például: A kék a legszebb hang a testrészünkben. Semmi értelme, akkora sületlenség, de épp erre való. Vagy az is elég, ha csak szimplán mesélni kezdenek valamit, de még soha senki nem nyugodott meg attól, hogy: Csak nyugi!

Az én esetemben nem a beszéd vagy valami hülye klisés szöveg működik, hanem a jelenlét. Elég valakinek a jelenléte, hogy tudjam, nem vagyok egyedül. Ahelyett, hogy beszélne hozzám, inkább éreztesse velem, hogy ott van nekem, meghallgat és gondoskodik rólam. Fogja meg a kezem, és maradjon mellettem, amíg a roham el nem múlik. A hűs borogatás is segít enyhíteni a szapora pulzust. A friss hideg víz megkönnyebbülést adhat a felhevült léleknek, de ha nem kívánom, mert akkora gombóc van a torkomban, hogy nyelni sem tudok, akkor senki ne erőltesse rám. És persze figyelni kell az egyenletes levegővételre.

Megtanultam, hogy egy roham alatt a legfontosabb a támogatás, a jelenlét, a nyugalom és a csend. Ha ezek mind jelen vannak, akkor a lelki felfordulás negyedórán belül teljesen elmúlik. Ha azonban ismételten visszatér… ahhoz már nem elég Kiara.

De Kolin nem könnyítette meg helyzetemet az ablak bukóra nyitása után sem.

– Úgy érzem, már túl vagyok rajtad – folytatta verbális kínzásomat háttal nekem, amiből azt a következtetést vontam le, hogy még csak a szemembe sem mer nézni. – Ma este randevúm van, de előtte szerettem volna ezt lezárni veled a félreértések elkerülése érdekében – mondta olyan objektíven, hogy alig hittem a fülemnek.

Mielőtt eljutott volna a tudatomig, mielőtt bármit is tudtam volna reagálni, a hátamat érő hideg levegőtől csak még jobban kirázott a hideg. Reszketve néztem végig, ahogy feláll az ágyról, megfogja a khaki színű sporttáskáját, amit csak most vettem észre, hogy magával hozott, majd az ajtóhoz ment. De mielőtt kiment volna, most ő kapaszkodott meg abban a kilincsben, amit percekkel ezelőtt én sem tudtam elengedni, majd utoljára felém fordult és üres tekintettel meredt rám.

– Sajnálom, hogy így alakult. De most találkozóm lesz és már késésben vagyok, miattad.

– De bunkó vagy! – horkantottam. – Tűnj innen! – rikácsoltam, de mintha most az ő lába gyökerezett volna földbe, nem mozdult. Biztosan nem számított a haragomra, és bevallom, én sem. A düh csak úgy kitört belőlem. – Azonnal! – ordítottam olyan hangerővel, hogy tudtam, két másodperc és Kiara is megjelenik a szobámban.

– Mással fogok találkozni – ismételte magát még mindig az ajtó kilincsét fogva, rám szegezett tekintettel. Mi van abban a kilincsben, hogy olyan elengedhetetlen?

– Már mondtad, nem kell a fejemhez vágni.

– Most már te is nyugodtan találkozhatsz Trevorral. Tudom, azért kerülsz minket, mert nincs szíved, hogy egyszerre legyél mindkettőnkkel.

– Szóval ez az egész róla szól? Trevorról? Most te vagy a nagy megmentő, a mártír, aki inkább lelép, mintsem hogy küzdjön azért, amit állítólagosan időtlen idők óta akar? – kalimpáltam a kezeimmel.

– Sosem fogod megtudni, kit szeretsz igazán, ha egyikünkkel sem találkozol, ha semelyikünknek nem veszed fel a telefont, ha egyikünkre sem szánsz időt, hanem csak a szobádban őrlődsz egymagadban.

Szavai tőrként forogtak szívemben. A redőny parányi lyukain keresztül láttam és éreztem, ahogy az ég hirtelen annyira beborult, hogy a szoba is félhomályba merült vele együtt.

Ebben igaza volt Kolinnak. Kerültem őket, mert senkit sem szerettem volna megbántani. Mert nem tudtam, mit tegyek, hogy mi lenne helyes és helytelen. Létezik egyáltalán jó megoldás ebben a helyzetben? Már értettem Elena Gilbert vívódását Stefan és Damon Salvatore között, de sosem gondoltam volna, hogy egyszer én is a helyében leszek. Milyen kár, hogy az csak egy fiktív sorozat, míg ez az én igazi életem…

De Stefan szakított Elenával, igaz, először nem azért, mert akarta volna, hanem mert muszáj volt neki… Szinte ugyanúgy, mint én és Kolin. De Damon végig őérte küzdött és sosem hagyta cserben. Vétett hibákat ő is, mint Trevor, de kettejükben a közös, hogy mindig mindent a lányért tettek, akit szerettek.