Koncz „Mars” János

A kártevő

(2021)

www.marsbook.hu

(szerzői kiadás)

(epub)

Köszönet kedvesemnek, Perényi Mónikának és barátomnak, Klenk Zsoltnak a sok-sok segítségért és bíztatásért!

Copyright

©2021 Koncz János

Minden jog fenntartva!

Kapcsolattartás:

szerzo@marsbook.hu

Szerzői honlap:

www.marsbook.hu

Utolsó módosítás dátuma: 2021.08.30

Kiadás: 2.

Fedéltervet készítette:

Koncz János

E-book konvertálás:

ebook.online-converter.com

Koncz „Mars” János szerző Facebook oldala:

www.facebook.com/koncz.janos.szerzo/

ISBN 978-615-01-2652-4

Fülszöveg

A klímakatasztrófa - amelyről rég tudjuk, hogy eljön egyszer - beköszönt. A túlélésért küzdő kis falu lakói magukon tapasztalják meg, milyen félelmekkel kell szembesülniük a puszta fizikai lét gyötrelmein túl. Milyen kérdéseket kell megválaszolniuk? Az autokratikus berendezkedés szükségszerűen tévút-e? Fel kell-e áldozni a racionalitás oltárán a hitet vagy épp hamis isten dicsőítése célravezető egy sötét, fagyos korban?

A gyülekező kérdések összeroppantják a közösséget és morális szakadékba löki a túlélőket. Létezik kiút? Eljön-e bárki, aki megmenthetné lelkeiket?

A történet erre ad válaszokat úgy, hogy újabb kérdéseket feszeget.

Ajánló

Meddig ember az ember és mikor válik állattá? A vallás elvetése a nagyobb bűn vagy az emberek félelmeinek kihasználása vallásos köntösbe bújtatva? A demokrácia elbukik a diktatúrával való megmérettetéskor, ha a körülmények szélsőségesekké lesznek?

A Golf-áramlat leállta után az eurázsiai kontinens eljegesedik, beköszönt egy újabb jégkorszak. A zűrzavar, a dél fele tartó migráció, az élet-halál harc sok túlélőt kiforgat emberi mivoltából. Valahol, a Dinári-hegységtől nyugatra egy kevert nációjú falu próbálja túlélni a mindennapokat, bízva benne, hogy valaha visszatér a régi világ. A falu amúgy sem veszélytelen életét bolygatja fel a jövevény, amiről azt sem tudni, hogy ember, állat vagy valami más. A végsőkig legyöngült, éhező emberek az ismeretlen fenyegetéssel való szembenállás közben más-más utakat járnak be. A moralitás erodálódik, a hisztéria lételemmé lesz. Vajon sikerül-e visszaszerezni azt, amiért érdemes túlélni vagy a túlélésért odadobjuk mindenünket?

Az eredetileg az Arte Tenebrarum Könyvkiadó 2021-es „Új faj” című horrorpályázatra készült írást végül nem küldtem be, ugyanis túl sok olyan témát feszeget érintőlegesen, amely túlmutat az átlagos horror eseményhorizontján, így nem is vehetett részt a megmérettetésen. Ajánlom mindazoknak, akik szeretnek megborzongani, de vágynak a jövővel kapcsolatos kérdéseket feszegetni. (Koncz „Mars” János)

Tartalom

Elővetés: A mondanivaló elértéktelenedése

Első fejezet: A hanyatlás

Második fejezet: A mocsár innenső partján

Harmadik fejezet: Baba Jaga eshetősége

Negyedik fejezet: A babonaság szülőágyán

Ötödik fejezet: Honyik-kunyhó

Hatodik fejezet: Sötét fellegek

Hetedik fejezet: Totem születik

Nyolcadik fejezet: Elemzés

Kilencedik fejezet: Királypuccs

Tizedik fejezet: Végjáték

Tizenegyedik fejezet: Liturgia, áldozás

Tizenkettedik fejezet: Ítélet

„Az Atlanti-óceán instabilitása felboríthatja a keringést a globális éghajlati modellben...”

(AGU - agupubs.onlinelibrary.wiley.com 2011.05.25)

„Az elmúlt ezer év során sohasem volt olyan gyenge az Atlanti-óceáni Meridiális Átforduló Keringés (AMOC), más néven Golf-áramlat, mint az elmúlt évtizedben”

(ScienceDaily 2021.02.25)

„Az Atlanti-óceán hőkiegyenlítő rendszere leállni látszik a Golf-áramlat katasztrofális lelassulása miatt”

(BBC News 2025.03.11)

„Leállt a Golf-áramlat. Európa napi középhőmérséklete néhány nap alatt 8 Celsius-fokot süllyedt”

(Chinese News)

Elővetés: A mondanivaló elértéktelenedése

Valaha réges-régen a bozontos szemöldökű, csapott homlokú őseinknek kőbe kellett vésniük a gondolataikat, ha azt szerették volna az utókorra hagyományozni. Macerás és pepecs munka az ilyesmi, az ember tényleg csak akkor áll neki, ha nagyon elhivatott. Később valamelyik lustaság kiötlötte, hogy mindenféle gyomokat, bogyókat összegyűjtve, majd mozsárban összetörve, hamuval keverve festéket gyárt, és azzal pingál a barlang falára. Ehhez semmi mást nem kellett tennie, mint időt szakítani gyűjtögetés közben, ehetetlen dolgokat a kosarába szedni, majd meggyőzni a többieket, hogy ezért ne üssék agyon. Ja, és persze feltalálni a tüzet! Jellemzően a barlanglakók közt kevés graffitiző éldegélt. Aztán fejlődtünk, és kemencéink lettek, ám így is kevesek kiváltsága maradt, hogy az értékes köcsögök helyett értéktelen gondolataikat égessék ki. Tovább sündörögve emberi fejlődésünk rögös útján megjelent a méregdrága papirusz: gazdagok, királyok és papok privilégiumaként. A szegények legjobb esetben a porba, vagy a hasonlóan kevéssé időtálló tengerparti homokba rajzolhattak, írhattak.

A kódexeket írók, másolók éveket töltöttek egy-egy könyv papírra vetésével, sokszorosításával, amíg a Rajna partján egy ötvösmesternek eszébe nem jutott, hogy ólomból, ónból és antimonból betűfémet kotyvasszon, majd ebből mozgatható betűelemeket öntsön, szabályozható szélességű szedővasakat vágjon, csiszoljon, aztán birkabőrt és lószőrt szerezzen, amiből festéklabdacsot varrhat. Legvégül a sufniban talált faanyagokból bumfordi, de használható kézisajtót[1] eszkábált. Amikor ezzel mind elkészült, és kipakolászta őket a műhely elé, a szomszédok körbeállták, nézegették a portékáját, vakarászták a fejüket. Hümmögtek, míg végül valaki kibökte:

– Johannes, melléd asszony kellene, hogy ne töltsd az időt ilyen hülyeségekkel! Egyáltalán mik ezek?

– Nem tudom pontosan – ismerte el a mester. Körbejárta a holmikat, rakosgatta őket ide-oda, aztán felragyogott az arca. – Azt hiszem, feltaláltam a könyvnyomtatást!

– Aztán azt minek? Itt Mainz-ben csak négyen tudnak olvasni!

Persze lehet, hogy nem pontosan a leírtak szerint született meg a Gutenberg-galaxis, de az bizonyos, hogy a kínálat kialakította a keresletet és lassan megtanult olvasni a fajtánk. Könyvek készültek igényes témákkal, igényes formában, jobbára igénytelen olvasóknak. Ekkor még betartották a nyelvi és stilisztikai szabályokat, elveket. A könyv kisöccse esetében – az újságoknál, hírlapoknál – már ezek a szempontok sem számítottak, hiszen a tömeggyártás nem engedhette meg a vacakolást, az időhúzó többszörös korrektúrázást. A technika fejlődése magával hozta a trehányságot, egyre több iromány vált minimalista lektűrré, hiszen már nem csak tudósok, írók publikálhattak, hanem az önjelölt váteszek, művészek is. A fejlődés csúcsán, a virtuális világmédia korában, teljesen demokratizálódott a vélemény hangoztatásának egyetemes joga, vagyis minden gyengeelméjű megnyilatkozhatott, elmondhatta, hogy mit gondol és ezt beletolhatta mások arcába. Azt hittük, hogy ez mindig így marad, a fejlődés folytatódik, s vannak még bejárható lépcsőfokok. A jövőt azonban nem ismerhettük, nem jósolhattuk meg.

Első fejezet: A hanyatlás

Hátamon fekve bámulom a felhőket és merengek:

Az időt legtöbben úgy képzeljük el, hogy tart valahonnan valahová. Mint egy szigorúan monoton növekvő függvény, amely az „x” tengelyen balról jobbra haladva egyre nagyobb „y” értéket vesz fel. Pedig ez csupán érzékcsalódás.

Ha akarnám, a gondolataimat ma már kizárólag kőbe vésve jegyezhetném le, hiszen sem agyagtáblám, sem a kiégetéséhez szükséges kemencém nincs. A fejlődés magasabb fokai pedig elérhetetlen távolságba kerültek. Már tudom, hogy az idő inkább körkörösen halad, visszatérve sok évszázad után ugyanarra a pontra.

Erőm sem lenne a véséshez, mert kimerülten, az éhhalál előszobájában várakozva vérzek el lassan ezen a lapos tetejű sziklán, amin fekszem. Csonttőrömet szorongatom és nem nagyon hiszek a folytatásban. De hogyan kezdődött? Elmesélek egy történetet, azután döntsd el magad, hogy mi a tanulság!

Évtizedek óta tudta az emberi faj, hogy baj lesz. Kongatták persze azokat a bizonyos vészharangokat a hozzáértők, de a mindent felfaló bulváron szocializálódó társadalmak rezisztenssé váltak a rossz hírekkel szemben. Hallották a népek, de nem hitték! Hitték, de nem érdekelte őket! Ha érdekelte őket, úgy gondolták, miért épp ők tegyenek ellene? A nagyvállalatok, kormányok profitéhségének játékelmélete is szembement a cselekvés szükségszerűségével, így hangzatos szólamok pufogtatásán, politikai kortesbeszédek műfelháborodásán túl nem tettek semmit.

Aztán ahogy mondani szokták, egyszerre jött a baj, csőstül.

Régi állati vírustörzsek váltak humán vírusokká, amit a globalizáció légiközlekedés-érhálózata pillanatok alatt elterjesztett az egész Földön, mint nyirokrendszer a rákos daganat sejtjeit a testben. A klíma is hirtelen zavarodott meg radikálisan, amikor leállt a Golf-áramlat az évtizedek alatt beleolvadó sarki édesvízkészlet miatt. Európa elfagyott, az Atlanti óceánban felgyülemlő trópusi melegvíz energiája romboló viharokban vezette le a feszültségét. A bolygónk hatalmas óceáni folyói sok-sok évtizeden át az áramlatok belső területein tartották a vízbe szórt rengeteg szemetet, amely hulladékszigetek most, a hőkiegyenlítő tengermozgás megszűnésével egyenletesen szétterültek a felszínen. Az emberiség az elején még értesült az egyre gyakoribb katasztrófákról, de aztán az energiatermelés leálltával elnémultak a rádiók is. Ekkorra az internet már rég nem működött, ahogy a gyógyszeripar, közgyógyellátás sem. A bolygószintű problémára törzsközösségi szintű megoldásokkal tudott volna reagálni fajunk, de inkább a napi túlélésen törtük a fejünket.

Az apokaliptikus témájú filmek milliószor feldolgozott kliséi nem realizálódtak. Az elején járták ugyan motoros bandák az országutakat, ám az üzemanyag-utánpótlás megoldatlansága miatt hamar lemondtak a virtuskodásról. Egy darabig harcoltak elszigetelt csoportok a benzinért, a dízelért, később megunták, hogy többször tolják a roncs-járgányaikat, mint ahányszor száguldanak velük. Nem alakultak ki gengsztervárosok, sem vaslemezekkel elbarikádozott túlélőkolóniák. A járványoktól való félelem ezt nem tette lehetővé. Talán az extrém klímaszcenárió volt az egyetlen, amelynek jellegét és szélsőségességének mértékét helyesen jósolták meg az egykori forgatókönyvírók.

A népesség száma akkora sebességgel zuhant, hogy az ember rövidesen felkerült a védett fajok vörös listájára, igaz, ilyen felesleges pótcselekvésekre, listázgatásokra senki sem pazarolta az idejét már régóta.

Második fejezet: A mocsár innenső partján

A falucska lakói nem tudták hány fokot mutatna egy hőmérő, csupán azt, hogy épp havazik. Húsz éve errefelé talán üdülőparadicsom virágzott, erre utaltak a színes külsejű, apró házikók romjai a domb tetején, ám mára ezek az enyészeté lettek, csak itt-ott állt még néhány faldarab belőlük. A kistelepülést az észak felől vándorló népségek támadásaitól az egykori szántóföldek elmocsarasodó gyűrűje védte meg és persze a vezetőjük, a félszemű Cirill, bölcsessége. A falut langyosabb időben egy irányból lehetett megközelíteni, az itt lakóknak tehát kizárólag errefelé kellett éberen figyelniük. A mocsár mindent elnyelő mélysége tavasz közepétől ősz közepéig természetes védvonallá alakult. Aki nem ismerte eléggé, az odaveszett, így a kiegészítő védelmet jobbára az év másik, fagypáncélos időszakában voltak kénytelenek üzemeltetni, amikor vastag jégréteg hízott a latyaktenger felszínére. Szögesdrót kerítés, néhány őrtorony íjászokkal és olyan villanypásztor védte az itt élőket, amit kicsit megbütykölt Cirill testvére még a halála előtt, s amely így végzetes csapást mért mindenkire, aki hozzáért. Az öregtől elhunyta előtt a falu villanyszerelője tanulta el a rendszer működtetését, az állati erővel meghajtott generátor karbantartását, illetve azt is, miként helyezheti át egy-egy kapcsoló átkapcsolásával vagy beakasztható karabiner átcsatolásával úgy a vezetékeket, hogy új nyomvonal alakuljon ki és így ne lehessen könnyen felderíteni, épp melyik kábel hoz halált.

Cirill bölcsessége nem abban csúcsosodott ki igazán, hogy meg tudta védeni a maroknyi itt lakót, hanem előrelátásában, ahogy a bevezető átjárón kialakított egyszerű zsiliprendszer külső térségében az ideérkezőkkel egyezkedett néha. A kalmárok, szerencsevadászok nem jöhettek beljebb, mégsem panaszkodhattak a vendégszeretet hiányától, hiszen két napig a település adott enni- és innivalót az idetévedőknek. Ezalatt a szegekkel kivert palánk túloldaláról kikérdezte az öreg mindegyiküket, üzletek is köttettek olykor és néha egy-egy külvilági be is léphetett a belső területre. Ennek megfelelően folyamatosan frissült a tudásuk, mindig akadt szorgos munkáskéz és – ami hosszútávon nem elhanyagolható – nem alakult ki olyan belterjesség, mint a többi, sokszor hermetikusan elszigetelt kistelepülésen. Akadtak persze túlontúl elvetemültek is, akik nem akarták tudomásul venni, amikor az idős főnök elutasította bebocsátási kérelmüket, és megpróbáltak erőszakkal bejutni. Nekik csinos temetőt alakítottak ki a palánkokon kívül eső Hátsó Fertályon, a konyhakertek mögötti szikesen.

Jöttek sokfélék, sajnálatraméltók. Családok, kisebb csoportok, egyedülállók. Mind toprongyosan, éhesen. A szigorú teleken kevesebben, mert a fagy megölte, azt, aki felelőtlenül útra kelt. Az egykor mediterránnak számító vidéken manapság moszkvai klíma tette próbára az itt élőket. Noha a fiatalabb felnőttek, gyerekek már azt sem tudták, mi is az a „Moszkva”. Cirill nem látta szükségesnek azon területek földrajzával terhelni a fejüket oktatás címén, ahova ember nemigen jut el az új jégkorszakban.

Minden itt élőnek értelemszerűen megvolt a maga előzménytörténete, kinek átlagos, kinek furcsa vagy megdöbbentő.

Cirillen kívül mindenki úgy érkezett. Ki sok-sok éve, ki csak az utolsó hullámmal. Az emberi faj túlélői keresték a világban a biztos pontot, az origót, amelyet szilárd alapnak tekinthettek, amelyhez képest meghatározhatták önmagukat.

Az albán fivéreket leszámítva jellemzően mindenki északi irányból közelítette meg a falut, hiszen az újkori klímamigráció jellemzően északról déli irányban zajlott az északi félgömbön. Nem népek indultak neki szervezetten, mintha valami alaktalan, meghatározhatatlan gonosz által elkövetett genocídium elől menekülnének, inkább egyéni vagy családi szinten iszkoltak a lakhatóbbnak gondolt zónák felé. A két albán fiú – Kocó és Budzhar – volt csupán az, aki valami helyi, albán hadúr kegyetlenkedése elől húzódott északnak a családjuk kiirtása után.

Volt, aki családostól, hatalmas társszekérrel hozta minden vagyonát, akár Goran Malinovszkij és kikapós felesége, három gyermekükkel …a kis Monan már itt a faluban született. Mások, mint az öreg litván, Jānis, egy szál tarisznyával. A legtöbben csak itt ismerkedtek össze, de akadtak olyanok is, akik már kisebb csoportba verődve érkeztek.

Laminék, a kétgyermekes család, akik a villanyszerelő családjával költöztek egy házba, nyáron jelentek meg a folyó irányából és valahogy átkelve a mocsár védőövezetén csak úgy élték túl az elektromos kerítéssel való találkozást, hogy a villanyszerelő épp javított valamit rajta és észrevette a közeledőket. Nekik szerencséjük volt tehát.

Detlef Weindl télen érkezett a hegyek felől. Vállasnak látszott a rongyai alatt, magasnak. Cirill több ismert nyelven kiírta, hogy a terület megközelítése halálos és csak a kapunál lehet bejönni. Ezt tiszteletben tartva körbejött a védelmi zóna körül, majd udvariasan megzörgette a külső, cölöpökből ácsolt zsilipkaput. Az őrök megnyitották számára és engedték, hogy vacogva odaüljön az őrtűz mellé. Ételt is kapott, szárított halat és elvermelt répát nyersen. Amikor elrágcsálta a nyers, kissé fonnyadt zöldséget és a füstszagú húst, valamint a foga kocogása is alábbhagyott, odaléphetett a belső kapuhoz kikérdezésre.