Susannah Nix

A RANDIZÁS ELMÉLETE

A mű eredeti címe

Dating and Other Theories

Copyright © Susannah Nix 2017

Cover illustrations © Mallory Heyer

Design by Kieryn Tyler & Daisy Bates, Pan Mac Art Dept.

Hungarian translation © Gábor Emma

© General Press Könyvkiadó, 2025

Az egyedül jogosított magyar nyelvű kiadás.

A kiadó minden jogot fenntart, az írott és az elektronikus sajtóban részletekben közölt kiadás és közlés jogát is.

A kiadvány szerzői jogvédelem alatt áll. Az e-könyvet a letöltő kizárólag saját célra jogosult használni. Az e-könyv engedély nélküli másolását, jogtalan terjesztését a törvény bünteti.

Fordította

GÁBOR EMMA

ISBN 978 963 452 963 7

Kiadja a GENERAL PRESS KÖNYVKIADÓ

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

Telefon: (06 1) 299 1030

www.generalpress.hu

generalpress@lira.hu

Felelős kiadó KOLOSI BEÁTA

Műszaki szerkesztő DANZIGER DÁNIEL

Felelős szerkesztő KOLBE-KONTOR ILDIKÓ

Borító nyomdai előkészítése KISS GERGELY

Az e-könyv konvertálását az eKönyv Magyarország Kft. végezte

www.ekonyv.hu

ELSŐ FEJEZET

Valaki benne hagyta a ruhát a szárítógépben.

A fene vigye el!

Esther Abbott elfújta a frufruját a homlokából, és csípőre tett kézzel meredt a bűnös ruhakupacra. Utálta, ha mások cuccaihoz kellett hozzáérnie. A mosás anélkül is épp elég nyűgös feladat, hogy idegenek ázott zoknijait és alsógatyáit kelljen fogdosnia. De muszáj lesz, ha nem akarja megvárni, amíg a vétkes lejön, hogy felvigye a kimosott ruháit. Bármennyire is idegenkedett attól, hogy mások holmijához érjen, ennél azért jobban becsülte a saját idejét és kényelmét.

Fintorogva dugta a kezét a szárítóba. Pfuj! A kupac még csak nem is meleg, ami azt jelenti, hogy jó régóta itt állhat már. De legalább száraz. Az még undorítóbb lenne, ha a mosógépben szottyadó ruhákat kellene kipakolnia.

Esther pontosan tudta, ki a bűnös, elég volt egy futó pillantást vetnie a kockás ingek halmára. Egyetlen lakó van a házban, aki ennyi flanelinget hord.

Jonathan Brinkerhoff.

A srác a hatos számú lakásban, Esther közvetlen szomszédja. Akinek az erkélyén fellógatott idegesítő szélcsengőjétől egész éjjel nem tud aludni, ha fúj a szél. (Spoiler: Los Angelesben mindig fúj a szél.) Aki folyton kint ül a fent nevezett erkélyen, dohányzik, a cigarettája méreganyagainak ártalmas füstje pedig beszivárog az ő nyitva hagyott erkélyajtaján. Aki képtelen a hülye Lexusával beállni két vonal közé az Esther kocsija melletti parkolóhelyére, így neki minden alkalommal virtuóz ügyességgel kell leparkolnia a saját Priusával.

Minden, de minden bosszantotta Jonathanben, az idétlen kötött sapkáitól kezdve a retró szemüvegén át az összevissza meredező szakálláig. De a legjobban azt utálta, hogy rendszeresen órákra otthagyta a cuccát a gépben, mintha ő lenne az egyetlen ember a világon, akinek szüksége lenne a mosógépre. Mintha nem egy tizennyolc lakásos társasházban lakna, ahol az összes lakó két gépen kénytelen osztozni.

Egy másik, Esthernél megértőbb szomszéd – mondjuk Mrs. Boorstein, a tizenkettesben lakó ötvenes asszony – talán szépen összehajtogatva az asztalon hagyta volna Jonathan ruháit. De Esther nem volt megértő. Pláne nem olyanokkal, akik meg sem érdemelték. Esther nem bírta elviselni, ha valaki nem végzi rendesen a dolgát, vagy ha csak magára gondol. Aki nem képes betartani a mosókonyha íratlan szabályait, annak nem szabadna jutalmul ingyen ruhahajtogatásban részesülnie a helytelen viselkedéséért cserébe. A fickó örülhet, hogy legalább a mosógép koszos tetejére hajítja a ruháit, nem pedig a földre. És az is hogy néz ki, hogy Esther még azzal is kénytelen szembesülni, milyen márkájú alsóneműt hord ez a drága ember? Ez már több a soknál!

– Á, szia! Ezek az én ruháim – szólt Jonathan, aki pont akkor lépett be, amikor Esther magához szorított egy nyaláb boxeralsót.

Hát persze!

Esther teljesen zavarba jött, ami csak még jobban felidegesítette. Hiszen Jonathan tehet róla, hogy a kezében vannak az alsói. Ha órákra itt hagyod a mosást, akkor ne csodálkozz, ha idegenek fognak a gatyáid között kotorászni. Ez a mosókonyha törvénye. Ezt mindenki tudja.

– Várj, elviszem ezeket! – nyomult be elé Jonathan.

Esther a szárítógép tetejére dobta az alsónadrágokat, és félreállt az útból, hogy a fiú kivehesse a többi ruháját.

– Belemerültem az írásba, és teljesen kiment a fejemből a mosás – magyarázta. Az egyik zokni leesett, miközben felmarkolta a kupacot. Ruháskosarat nem hozott magával, úgyhogy ügyetlenül összenyalábolva kellett felvinnie az egész halmot. Hogy lehet ennyire szerencsétlen? Hogy lehet valaki mindenben ilyen béna? – Épp egy forgatókönyvön dolgozom, és ha elkap a lendület, teljesen elvesztem az időérzékemet.

Esther a fogát csikorgatta. Azt éppenséggel tudta, hogy Jonathan forgatókönyvíró, tekintve, hogy a fiú egyetlenegyszer sem mulasztotta el közölni, akárhányszor csak beszéltek egymással. Nem mintha túl sok szót váltottak volna már. Talán ha öt-hat alkalommal beszélgettek idáig, és ez volt a harmadik eset, hogy a srác megemlítette, mivel foglalkozik.

Esther űrmérnök volt, ami a világ egyik legmenőbb foglalkozása, mégsem tolta ezt minden szembejövő arcába. Pedig űrmérnöknek lenni sokkal nagyobb szám, mint forgatókönyvírónak. Los Angelesben lépni sem lehet a forgatókönyvíróktól. Ha csak kiköpöd a rágódat az utcán, minimum kettőt eltalálsz.

Ráadásul Jonathan még nem is volt az igazából. A Kaliforniai Egyetem mesterképzésén tanult forgatókönyvírást – ezt eddig kétszer sikerült megemlítenie –, szóval még csak diák volt. Ha sikerült volna már eladnia az egyik forgatókönyvét, vagy részt vett volna bármilyen film gyártásában, arról Esther mostanáig biztosan értesült volna. Többször is.

– Parancsolj! – engedte át a terepet a fiú fejedelmi nagylelkűséggel, mintha mindenkinek hálát kellene éreznie azért, hogy nem hagyja egész napra a gönceit a mosógépben. Miközben felnyalábolta a ruháit a szárítógépről, újabb zokni hullott a földre.

– Valamit elejtettél – szólt utána Esther, miközben Jonathan már az ajtó felé indult.

A fiú megállt, megfordult, és tehetetlenül pislogott az ingatag ruhakupac mögül a földön heverő zoknikra.

– Megtennéd esetleg, hogy ööö…

Esther lehajolt, hogy felvegye a két zoknit – megint csak pfuj! –, és óvatosan elhelyezte őket a halom tetején.

– Kösz! – szólt Jonathan. – Azt ugye tudod, hogy nem kéne öblítőt használnod?

– Mi?

A fiú az állával Esther öblítős flakonja felé bökött.

– Ez a cucc viaszos réteggel vonja be a textil szálait, és így csökkenti az anyag természetes nedvszívóképességét. Én vegyi anyagoktól mentes mosóport használok, ami biológiailag lebomló, és nem marad benne a ruhákban.

Hát ez hihetetlen! Ez a srác az alapvető mosókonyhai etikettel sincs tisztában, és most őt akarja kioktatni az öblítőjéről. Esther fagyos mosollyal nézett a fiúra.

– Azt ugye tudod, hogy minden anyag vegyi anyag? Még a víz is. Nincs olyan, hogy valami mentes a vegyi anyagoktól.

Jonathan a homlokát ráncolta, amitől a két szemöldöke szinte összeért.

– Úgy értettem, nincs benne olyan káros vegyi anyag, mint amiket a bolti tisztítószerekbe tesznek.

– Aha, oké. – Ha így folytatja, Esther őrlőfogai akkorákra zsugorodnak, mint egy-egy Tic Tac. – Kösz a tippet!

– Hát akkor, szia! – köszönt Jonathan, és fontossága teljes tudatában távozott a mosókonyhából.

Esther a szemét forgatva kitisztította a szárítógép szűrőjét – mert természetesen ezt a fiú már nem csinálta meg –, és áttette oda a nedves ruháit a mosógépből. Bedobott három negyeddollárost a muzeális készülékbe, és miközben a gép duruzsolva munkához látott, beállította a mobilján az időzítőt negyvenöt percre. Mert másokkal ellentétben ő gondolt azon embertársaira is, akikkel osztozott a mosókonyha gépein, és képes volt használni a mobilon az órafunkciót.

Miközben elindult felfelé a lépcsőn, hogy visszamenjen a lakásába, a telefonján megszólalt a Pocketful of Sunshine, a legjobb barátnője csengőhangja.

Esther nem ismert senki mást, aki a telefont ténylegesen telefonálásra használta volna Jin-Hee Kangon kívül, akit, a koreai szüleitől eltekintve, mindenki Jinnynek hívott. A többi barátja csak írt egy üzenetet, vagy a közösségi médiát vetette be. De nem így Jinny. Ő szeretett beszélgetni.

Esther berúgta maga mögött a lakása ajtaját, és előhúzta a mobilt a farmerja hátsó zsebéből. Már megint a dohánybűz! Jonathan nyilván rögtön kiment az erkélyre bagózni, amint felért a mosókonyhából.

– Szia! Mi a helyzet? – szólt bele a telefonba, miközben az erkélyajtóhoz caplatott, és hangosan becsapta.

– Mit csinálsz ma? – kérdezte Jinny.

Vasárnap volt. Esther tervei között nem szerepelt más, csak a mosás, a macskaalom kitakarítása és talán a tévéből felvett sorozatok közül valamelyik ledarálása. Megnézte magát az üvegajtóban: jellegtelen barna haja laza kontyba kötve, hosszú orrán már készülődik az újabb pattanás, és ugyanazt a kinyúlt trikót és levágott szárú farmert viselte, amit minden mosásnapon.

– Délután Vilmos herceghez és az angol királyhoz vagyok hivatalos ötórai teára, de áttehetem későbbre, ha nagyon muszáj.

– A medence partján akarok lógni. Átmehetek?

– Persze.

Esther Los Angeles Palms városnegyedében lakott, egy régi épületben, aminek az udvarán még medence is volt. Jinny nem messze tőle, a Mar Vistában élt, egy újabb és nagyobb, de udvar és medence nélküli házban, így aztán, ha sütött a nap, szívesen átugrott Estherhez, hogy együtt lazuljanak a medence mellett. És minthogy Los Angelesben az idő nyolcvan százalékában sütött a nap, szinte minden hétvégén ott ültek Esther házának az udvarán.

– Mimóza is kell – tette hozzá Jinny.

– Ajjaj! Mi történt? – Ha valamelyiküknek félresikerült a hete, rendszerint összedobtak egy kancsó mimózát, amit azután pezsgőspoharakba töltve elszopogattak a medence mellett.

– Majd ott elmondom.

Esther kinyitotta a hűtőt, és felmérte a készleteket.

– Maradt még a múltkorról egy üveg pezsgőm.

– Jó, én viszem a narancslevet. Fél óra múlva ott vagyok.

MÁSODIK FEJEZET

Jinny hajszálpontosan harminc perc múlva ott állt Esther ajtaja előtt kék nyári ruhában és színben hozzáillő strandpapucsban, kezében egy üveg százszázalékos narancslével és egy doboz fánkkal.

– Jesszus! – nézett Esther felvont szemöldökkel a fánkokra. – Meghalt valaki?

Jinny ledobta a cuccokat Esther IKEA-s étkezőasztalára.

– Á, csak az önbecsülésem. – Jinny huszonnégy éves volt, akárcsak Esther, de apró termete és hibátlan bőre miatt sokkal fiatalabbnak nézett ki. A bárokban folyton elkérték az igazolványát, és rendszeresen megtalálták azok a gyanús figurák is, akik középiskolás lányokra vadásznak.

– Ezt meg hogy érted? – kérdezte Esther.

Jinny bájosan lebiggyesztette a szépen ívelt ajkát.

– Megígéred, hogy nem leszel mérges, ha elmondom?

– Miért lennék mérges? – kérdezte Esther egyre növekvő aggodalommal.

– Hát, gyakorlatilag lefeküdtem Stuarttal.

– Micsoda?!

Stuart Jinny exe volt, méghozzá meglehetősen friss ex: még csak egy hete szakítottak. Esther akkor legszívesebben bulit rendezett volna a szakítás örömére. Stuart hihetetlen egy seggfej volt, és nem csak azért, mert megcsalta Jinnyt.

Esther igazán próbálta megkedvelni őt. Egy ideig egészen jól is ment. Stuart megnyerő volt, és jóképű, és még ha intellektuálisan nem is állt egy szinten Jinnyvel, nem volt nehéz megérteni, mit evett rajta a lány. Legalábbis eleinte.

Aztán Esther észrevett néhány apró jelet, ami megnyomta nála a vészcsengőt. Például, ahogy a fiú rendszeresen Jinny tarkójára tette a kezét, és úgy fordította a lányt maga felé. Jelentéktelen apróság, Esthernek mégsem tetszett a dolog. Mintha Jinny gyerek lenne, vagy valami kisállat, akit Stuart mutogathat. Aztán az is feltűnt Esthernek, hogy a srác mindig Jinnyt kéri meg, hogy hozzon oda neki ezt-azt – még egy italt, valami harapnivalót, a másik szobában hagyott mobilját –, és ezt sosem viszonozza. Ezenkívül gyakran lehurrogta Jinnyt, és rendszeresen megalázta egy-egy bóknak álcázott beszólással, mintha csak viccelne.

Végül, amikor Stuart azt mondta Jinnynek egy ilyen „vicc” után, hogy ugyan ne duzzogjon már, Esther biztosan tudta: ez a pasi tiltólistás.

Még ha nem is bántalmazó, egyelőre, de megvan benne a potenciál. Már most jó úton halad afelé, hogy az legyen.

Esther egyetlenegyszer veszett össze Jinnyvel, amikor néhány hónappal korábban megmondta neki a véleményét Stuartról: hogy a pasas egy narcisztikus, érzelmi bántalmazó seggfej, aki sok fájdalmat fog még okozni neki, ha nem hagyja ott a francba minél hamarabb.

Az nem kifejezés, hogy a beszélgetés rosszul sült el. Jinny közölte Estherrel, hogy törődjön a maga dolgával, és egy teljes hétig nem állt szóba vele. Csak akkor békültek ki, amikor Esther bocsánatot kért, és megígérte, hogy ezentúl kedvesebb lesz Stuarttal. Bár nagyon nehezére esett, de nem volt más választása. Talán hagyja ott Jinnyt annak a szemétládának? Ha valaki befogja a fülét, annak hiába magyarázol. Jinny akkor még túlságosan szerelmes volt ahhoz, hogy meglássa annak az embernek a valódi énjét.

Ez egészen addig tartott, amíg a barátnője rá nem jött, hogy Stuart megcsalja őt a saját kolléganőjével. Esther büszkén figyelte, Jinny milyen gyorsan és határozottan dobta a csávót. Vagy talán mégsem volt annyira határozott?

Jinny megrázta a fejét.

– Tudtam, hogy mérges leszel.

Esther nagy levegőt vett, és megpróbált nyugodt és támogató lenni.

– Nem vagyok mérges. De azért lenne néhány kérdésem. Először is: hogy lehet gyakorlatilag lefeküdni valakivel?

Jinny zavartan fordította el a tekintetét.

– Hát úgy, hogy lefekszel vele csak úgy simán, aztán kicsit megbánod, de azért nem teljesen.

Ez rosszul hangzott. Nagyon rosszul.

– De hát megcsalt! Azt hittem, végleg leszámoltál vele.

– Úgy is volt. Akarom mondani, úgy is van. Leszámoltam vele, igen. Nincs visszaút.

Jinny bólogatott, és próbált meggyőzőnek tűnni. Nem túl meggyőzően.

– Leszámítva azt az apróságot, hogy lefeküdtél vele.

Jinny elfordult, és nagy érdeklődéssel nézegette a fánkokat.

– Igen, azt leszámítva.

– Akkor megint megkérdezem: mi történt?

Jinny nagy sóhajjal kivett egy csokis fánkot.

– Gondolom, emlékszel, hogy folyton írogatott nekem.

Esther a homlokát ráncolta.

– Mondtam, hogy távoltartási végzést kéne kérned ellene.

– De hát annyira aranyos volt, és úgy megbánta azt a dolgot – felelte Jinny teli szájjal.

– De ugye ennek te nem dőltél be?

Hát persze hogy bedőlt! Jinny mindig bedőlt. Stuart azt csinált vele, amit akart.

– Nem! Nem hagytam magam. De aztán tegnap este olyan szexi dolgokat írt… Egy icipicit talán szextingeltünk is…

Esther összeszorította a szemét.

– Pfuj!

– Aztán teljesen felizgultam…

– Pláne pfuj!

– Aztán egyszer csak ott állt az ajtó előtt, és…

– Oké, köszi, nem kell részletezned. – Azt csinál vele, amit akar. Stuart egy élősködő. Mindig megtalálja a módját, hogyan kapcsolódjon a gazdatesthez.

Jinny magába tömte a maradék csokis fánkot, és a hűtőhöz lépett, hogy kivegye a pezsgőt.

– De hát olyan meggyőző tud lenni! Nehéz neki nemet mondani.

– De legközelebb azért menni fog, ugye? – szólt Esther, miközben elővett két pezsgőspoharat.

– Persze. Hozd a narancslevet!

Jinny a vállára kapta a strandtáskát, amiben mindig benne tartotta a medenceparti kellékeit – a törülközőt, a napszemüveget, a naptejet és a legócskább magazinokat –, és felkapta a fánkos dobozt.

Esther a fejére tette a napszemüveget, és kilépett az ajtón, a kezében a narancslével és a pezsgőspoharakkal.

– Ha visszafogadod, újra meg fog csalni. Aki csaló, az csaló is marad.

Jinny követte a barátnőjét a pezsgővel és a fánkokkal.

– Tudom, tudom.

Esther ránézett Jinnyre, a szemében egészséges mértékű szkepticizmussal. Jinny igazi visszaeső volt. Újra és újra visszatért Stuarthoz, amikor magányosnak érezte magát. Ha nem jön szembe valaki nagyon gyorsan, aki elfeledteti vele azt a pasit, akkor simán képes lesz visszafogadni. Ugyanez történt az előző fiújával is. Azt is csak a harmadik nekifutásra sikerült leráznia, és ő távolról sem volt olyan megnyerő, mint Stuart.

– Miben maradtatok Stuarttal? – kérdezte Esther, miközben lecsörtettek a lépcsőn.

A városrész legtöbb, régebbi épületéhez hasonlóan a lakások ebben a házban is mind az emeleten helyezkedtek el, téglalapszerű elrendezésben a belső udvar körül. A lakások alatt volt a mosókonyha, a postaládák, a tárolóhelyiségek és a lakóknak kijelölt parkolóhelyek. Az udvar vitán felül az épület legszebb része volt, amit teljes mértékben Mrs. Boorstein erőfeszítéseinek köszönhettek. Az asszony szeretett kertészkedni, és gondoskodott róla, hogy minden ágyást színpompás virágok és dús növényzet töltsön meg, méghozzá úgy, hogy ez a sóher háztulajdonosnak egyetlen centjébe sem került.

– Megmondtam neki, hogy ez csak egyszeri eset volt – felelte Jinny, miközben kiléptek az udvarra.

A nap fénye megcsillant a víztükrön, ami ma opálos halványkék színben játszott. A két lány valójában soha nem ment még bele a vízbe, mivel az utolsó ember, aki úszott benne, elkapott valami fülgyulladást. Persze lehet, hogy a kettőnek semmi köze nem volt egymáshoz, de Esther nem akart kockáztatni.

A lány letette a szemüvegét és a narancslevet az árnyékban álló, rozsdás fémasztalra. Amíg Jinny közelebb húzta az egyik nyugágyat az asztalhoz, Esther félig töltötte a poharakat pezsgővel, majd mindkettőt felöntötte narancslével. Az egyik poharat Jinny kezébe nyomta.

– Szeretnéd visszafogadni?

Jinny elvette a poharat, de kerülte Esther tekintetét, miközben elnyúlt a nyugágyon.

– Hat hónapig együtt voltunk. Szeretem.

– És ennyi elég is ahhoz, hogy megbocsásd neki, hogy megcsalt?

Jinny maga elé nézett, a homlokát ráncolta, és a szoknyáját igazgatta a lábán.

– Azt mondtam már, hogy sírt, amikor szakítottam vele?

– Nem. – Sírjon csak az a rohadék! Megérdemli. Esther bízott benne, hogy azóta minden áldott este álomba sírja magát.

– Pedig így volt, már majdnem meg is sajnáltam.

– Hát te csak ne sajnáld meg! Hiszen megcsalt. És egyébként is egy igazi seggfej volt veled.

Jinny lehúzta a hajgumit a csuklójáról, és copfba kötötte vállig érő, fekete haját.

– Annyira azért nem volt gáz.

Esther Jinnyre meredt a pezsgőspohara fölött.

– A szülinapodon ment el szörfözni Mexikóba.

– Az csak egyszer fordult elő. És őszintén meg is bánta.

– Valentin-napon sem csinált semmit. És amikor nyert két koncertjegyet, az egyik szörfös haverját vitte magával helyetted.

Jinny felsóhajtott, és belekortyolt a mimózába.

– Jó, jó, igazad van. Tényleg szemét volt.

Legalább kezdi tisztán látni a dolgot. Esther kibújt a papucsából, közelebb húzott egy másik széket, és feltette rá a lábát. Vaskos lábai hullafehérek voltak, amit csak még jobban kiemelt a kék körömlakk a lábujjain.

– Annyival jobbat is kaphatnál – mondta, és lehúzta a szemére a napszemüveget.

Jinny komor arccal előhalászott egy magazint a szatyrából.

– Hiszem, ha látom.

Amilyen csodálatos és fantasztikus egyéniség volt Jinny, olyan kevés önbizalma volt. Ezen az sem segített, hogy Stuart különleges érzékkel vette célba a lány minden bizonytalanságát, és a saját céljainak megfelelően táplálta őket. Jinny már csak azért sem volt képes észrevenni, milyen rosszul bánt vele a fiú, mert még most sem hitte el teljesen, hogy ennél sokkal jobbat érdemelne.

Mennyire gyűlölte Esther azt a fickót!

– Mindig is túl jó voltál neki. Őszintén, nem is értettem, mit látsz benne.

Jinny Estherre pillantott a napszemüvege fölött.

– Ööö, talán azt, hogy olyan szexi?

– Te vagy szexi, barátnőm. Bennetek kettőtökben lényegében semmi közös nem volt, leszámítva azt, hogy mindketten jól néztek ki.

– Mindketten műszaki területen dolgozunk.

Esther beleprüszkölt a mimózájába.

– Egy telefonbolt nem számít műszaki területnek.

– Ő javította meg az iPademet!

– Stuart imád biciklizni, túrázni és sátorozni, te meg mindig bent kuksolnál.

– Ez nem igaz. – Jinny széles mozdulattal a körülöttük elterülő udvarra mutatott. – Most is a szabad ég alatt vagyok.

– Igen, koktélt iszogatsz egy medence partján. Az azért nem ugyanaz.

– Jól van, kötekedj csak!

– Én csak azt akarom mondani, hogy ne érd be a második legjobbal, bébi!

Jinny feltolta a napszemüvegét, úgy sandított a barátnőjére.

– Ne gyere nekem Madonnával, éppen most!

– Ugyan már, az Express Yourselffel nagyon betalált a nő. Madge érti a dolgát.

– A te kis Madge barátnőd képes volt hozzámenni Sean Pennhez, szóval ne tegyünk úgy, mintha tévedhetetlen lenne.

Ekkor becsapódott fölöttük egy ajtó. Mindketten felnéztek, és Jonathant látták, aki épp kilépett a lakása ajtaján. Igazán remek. Hányszor kell még ma Esthernek összefutnia ezzel a csávóval?

Jonathan léptei visszhangoztak az udvaron, ahogy lerobogott a lépcsőn. Amikor meglátta a lányokat, megtorpant, és kelletlenül odabiccentett nekik.

– Sziasztok!

Esther viszonozta a biccentést, hasonlóan kelletlenül.

– Szia! – köszönt Jinny, és vidáman integetett.

Jonathan újra biccentett, majd zsebre vágta a kezét, és továbbment a kocsija felé.

Esther soha nem látta még ezt a fiút mosolyogni. Hacsak a fájdalmas grimaszt nem számíthatjuk annak.

– Olyan cuki – suttogta Jinny, amikor Jonathan már látótávolságon kívül került.

Esther egy oldalpillantást vetett a barátnőjére.

– Kicsoda?

– Hát ő. A szomszédod. Az a hogyishívják.

– Jonathan? Ööö, izé. Nem. Nem cuki. – A nagyképű, kötött sapkás, biopiacon vásárló hipszterek valahogy nem jöttek be Esthernek. Ha tárgyilagosan nézi, talán vonzónak mondható a pasi – egészen addig, amíg ki nem nyitja a száját. Egyszerűen annyira idegesítő, hogy lehetetlenség elválasztani a külsejét a személyiségétől.

– De igen, cuki! – bizonygatta Jinny. – Mintha csak Jake Gyllenhaal fiatalabb verziója lenne. Ne mondd, hogy neked még nem tűnt fel!

– Nem is hasonlít Jake Gyllenhaalra. – Esthernek még csak nem is tetszett Jake Gyllenhaal, mégis úgy érezte, az összehasonlítás lealacsonyítja a színészt, ezért a védelmébe kell vennie.

– Ne szórakozz már, az a csodálatos, dús, hullámos barna haj…

– Amit mindig eltüntet a hülye sapkái alatt.

Jinny szippantott egyet.

– Nekem tetszenek a sapkát viselő férfiak.

Milyen meglepő! Stuart folyton sapkában mászkált. Mondjuk, ugyanígy volt ezzel a harminc alatti férfiak fele L. A.-ben, de akkor is. Esther úgy érezte, méltán veti meg őket.

– És az az átható tekintetű kék szempár! – tette hozzá Jinny.

Átható tekintet? Miről beszél ez a csaj? Esther fintorgott.

– Nem is látszik a szeme a hipszter szemüvege mögött.

– Imádom a szemüvegét! A szemüveges pasiktól megőrülök. Aha! – Jinny felemelte a kezét, és Esther karjára csapott. – Tudod, kire hasonlít? Dev Patelre!

Esther a barátnőjére bámult.

– Dev Patel indiai.

– Tudom, és akkor mi van?

– Az, hogy ő aztán végképp nem hasonlít se Jake Gyllenhaalra, se Jonathanre, akik mindketten fehérek.

Jinny feladta a magazinlapozgatást, hátradőlt, és keresztbe tette a lábát.

– A haját nézd! Jonathannek pont olyan csodálatos a haja, mint Dev Patelnek. Az ember legszívesebben beletúrna. – Jinny meg is mozgatta az ujjait, hogy még nagyobb hangsúlyt adjon a szavainak. – És az a szakáll! Úristen, imádom a szakállas pasikat!

Stuart is szakállt viselt. De az ő haja szőkésbarna volt, szemben Jonathan sötétebb, szinte fekete fürtjeivel.

Esther összehúzott szemmel próbálta eldönteni, hogy Jinnynek most tényleg tetszik-e Jonathan, vagy csak Stuartot vetíti ki rá.

– Mióta látod így a szomszédomat?

Jinny megvonta a vállát, és a koktéljáért nyúlt.

– Mindig is cukinak láttam. – Megrezzent mellette a telefonja. Felemelte, és ránézett. – A fenébe! Stuart most már igazán leszállhatna rólam.

Esther elkomorult.

– Mit akar?

Jinny letette a mobilt, nem válaszolt az üzenetre.

– Megbocsátást? Kibékülést? Több szexet? Ki tudja.

– Mondom, hogy távoltartási végzést kéne kérned ellene.

– Köszönöm, bírónő, de nincs szükségem távoltartási végzésre. Ez csak Stuart.

Stuart, aki az együtt töltött hat hónap nagy részében gázlángozta Jinnyt. Aki meggyőzte a lányt, hogy ők ketten nem játszanak egy ligában, és hálásnak kellene lennie, ha ő nagy kegyesen leereszkedik hozzá. Aki úgy irányította Jinnyt, mint egy gyereket.

Esther gyanakodva méregette a barátnőjét.

– Gondolkozol rajta, mi? Hogy visszafogadd.

Jinny nem válaszolt.

Jonathan ekkor újra felbukkant az udvaron, a vállán egy húszkilós mulcsoszsákot egyensúlyozva. Megkerülte a medencét, és ledobta a zsákot Esther széke mellé, a frissen ültetett begóniák tövébe.

– Hát te meg mit csinálsz? – kérdezte a lány, és rápillantott a napszemüvege fölött.

– Mrs. Boorstein megkért, hogy hozzam el neki a mulcsot az új virágai alá. – Jonathan a farmerjába törölte a kezét, és elindult vissza a kocsibeálló felé.

Jinny Estherhez hajolt, és megint a karjára csapott egyet.

– Idős néniknek segít a kertészkedésben? Ez annyira cuki!

Esther nem volt biztos benne, hogy Mrs. Boorsteinnak tetszene ez a megnevezés, de azt be kellett látnia, hogy a dolgot valóban lehetett cukinak tekinteni.

Hallották, ahogy lecsapódik egy csomagtartó fedele, aztán megjelent Jonathan, a vállán egy újabb zsák mulccsal, amit ledobott a másik mellé, aztán lehajolt, és kicsivel messzebb húzta, hogy a két mulcsoszsák a virágágyás két szélétől egyforma távolságra legyen.

A hátsója épp egy vonalba került Esther tekintetével, és a lánynak el kellett ismernie, hogy nem épp a legrosszabb látvány.

Hát, oké. A teste egész jó. Csak épp folyton halálra idegesít.

Jinny harmadszor is a karjára csapott, mire Esther elkapta Jonathanről a tekintetét, és kissé elpirult.

– Jó a segge – formálta Jinny a szavakat hangtalanul, és a fiú irányába billentette a fejét.

Esther megrázta a fejét. Időközben magához tért annyira, hogy a szemét forgathassa.

– Nem is tudtam, hogy segítesz a kertészkedésben – mondta, miután Jonathan felegyenesedett, kivonva a fenekét Esther látóteréből.

– Csak a cipekedésben. Mrs. B. nem is engedné, hogy a virágaihoz hozzáérjek. – A fiú lepöckölt egy darabka mulcsot a válláról. – Azt mondta, mindjárt lejön, és elteríti a mulcsot. Megmondanátok neki, hogy odafönt vagyok, ha bármiben segítségre lenne szüksége?

A szakállában is megakadt egy darab mulcs. Esther már-már szólt neki, de aztán meggondolta magát.

– Persze – felelte.

Jonathan újra biccentett, és elkacsázott mellőlük. Elindult a lépcsőn, és felment a lakásába.

Jinny telefonja újra megrezzent: újabb üzenet érkezett. Jinny megfogta a mobilt, és a homlokát ráncolva meredt a képernyőre.

– Stuart? – kérdezte Esther nyugtalanul.

– Ja. – Jinny kikapcsolta a telefonját, és bedobta a szatyrába.

– Jonathant kéne randira hívnod – mondta Esther.

Jinny értetlenül nézett rá.

– Azt hittem, utálod.

– Nem azt mondtam, hogy nekem kéne randira hívnom. Te mondtad, hogy szerinted cuki. – Lehet, hogy Jonathan idegesítő, de amennyire Esther meg tudta ítélni, nem egy manipulatív szemétláda. Stuarthoz képest mindenképpen előrelépést jelentene.

Jinny megrázta a fejét.

– Nem fogom elhívni.

– Miért nem?

– Mert azt sem tudja, ki vagyok. Nem fogok odamenni egy vadidegenhez, hogy randira hívjam.

– Én is összehozhatnálak titeket.

Jinny arca elsötétült.

– Azt próbáld meg! Tudod, mi a véleményem a vakrandikról.

Jinny a középiskolás évei alatt kizárólag olyan fiúkkal találkozhatott, akiket az anyja választott ki neki. Ez egy életre elvette a kedvét az előre elrendezett randiktól.

Ekkor megszólalt az időzítő Esther telefonján. A lány kihalászta a mobilt a zsebéből, és kinyomta.

– Ki kell szednem a mosást. – Felállt, és a mobillal Jinnyre mutatott. – Őt már láttad, szóval ez nem is lenne vakrandi.

– Oké, akkor nevezzük megrendezett randinak, nem tökmindegy? – fintorgott Jinny. – A szerelmet nem lehet erőltetni. Hagyni kell, hogy rád találjon.

Esther égnek emelte a tekintetét, és elindult a mosókonyha felé.

– Ha te mondod!

Jinny romantikus lélek volt, de Esther nem vette be ezt a maszlagot. Végzet, szerelem első látásra, boldogan éltek, amíg meg nem haltak? Ugyan már! Semmi értelme a lelki társra vagy a gondoskodó tündérkeresztanyára várni, és a herceg sem fog eljönni értünk fehér lovon. Esther azokban a dolgokban bízott, amiket empirikus bizonyítékokkal lehet mérni, és a viselkedésük kiszámítható, a természet törvényeinek megfelelően.

A tündérmese szép és jó a mesekönyvekben, de az már veszélyes, ha a bizalmunkat puszta kitalációkba vetjük. Elég megnézni, mi történt Esther anyjával. Ő is úgy gondolta, hogy egy tökéletes tündérmesében éli az életét. Egészen addig, amíg a hercege faképnél nem hagyta, ő pedig egyáltalán nem volt felkészülve a valóságra. Tizenöt évvel később még mindig csak sodródott, és várta a következő hercegét, aki majd megmenti őt.

Hercegek, ugyan már! Mindenkinek magának kell megcsinálnia a szerencséjét. Ha akarsz valamit, nem várhatod, hogy a siker majd az öledbe hullik. Meg is kell dolgozni érte.

HARMADIK FEJEZET

Két nappal később Jinny még mindig megállás nélkül Stuartot emlegette. Esther tisztában volt vele, hogy még most is üzengetnek egymásnak. Ki tudja, Jinny meddig lesz még képes ellenállni Stuart mézesmázos szavainak és a mágikus farka erejének? Esthert az a gyanú gyötörte, hogy hétvégére újra együtt lesznek.

Hiába törte a fejét, mivel tudná távol tartani őket egymástól, nem jutott eszébe semmi. Ha nagyon erőlteti a dolgot, Jinny még a végén berág, és csak azért sem hallgat rá. Legutóbb is pontosan ez történt, amikor Esther megpróbált beszélni vele Stuartról. Óvatosnak kellett lennie – és gyorsnak, mielőtt túl késő lesz.

Esthernek még akkor is ez járt a fejében, amikor csütörtökön hazaért a munkából. Ahogy elhaladt Jonathan lakása előtt, hallotta, hogy nyílik a zár. Meggyorsította a lépteit, és kotorászva kereste a kulcsot a táskájában. Talán sikerül bemennie még azelőtt, hogy a fiú kilépne az ajtón, és megint beszédbe akarna elegyedni vele…

– Szia! – köszönt rá a háta mögül Jonathan.

A francba!

Esther udvarias mosollyal az arcán hátranézett.

– Szia!

Talán van esély rá, hogy a fiúnak valahová sietnie kell, és ezúttal nem óhajt csevegni vele. Esther kikereste a lakáskulcsát a karikán lógó kulcsok közül, és bedugta a zárba.

– Várj, valamit oda kell adnom! – mondta Jonathan.

Esther keze megállt az ajtógombon. Egy másodpercen múlt.

Mosolyt erőltetett az arcára, és megfordult.

– Igen?

– Egy pillanat! – szólt Jonathan a mutatóujját felemelve, azzal eltűnt a lakásában.

Remek. Most akkor mi van? Esther el sem tudta képzelni, mi lehet Jonathannél, amire neki szüksége lehetne. És most mégis meddig kell itt álldogálnia a nyitott folyosón? Másra sem vágyott, mint hogy bemehessen végre a lakásába, lerúghassa a fűzős cipőjét, levehesse a harisnyát, ami egész nap rajta volt, és megigyon egy sört. Olyan nagy kérés ez egy hosszú, idegtépő munkanap után?

Kap öt másodpercet a pasi, aztán ő bemegy, nem érdekli.

Öt… négy… három… kettő…

Jonathan újra felbukkant, a kezében néhány borítékkal és egy magazinnal.

– Tessék, ezeket a postás véletlenül hozzám dobta be.

Ó! Szóval Jonathan ezúttal csak simán rendes szomszédként viselkedik.

– Köszönöm. – Esther kissé szégyenkezve közelebb lépett, hogy átvegye a célt tévesztett küldeményeket. Már hiányolta is az e havi Astronomy magazint. Igazán rendes volt Jonathantől, hogy félretette a cuccait, sokan inkább egyszerűen kidobták volna az egészet, mint hogy a tényleges címzetthez való eljuttatásukkal fárasszák magukat.

– Nem mondanám könnyű olvasmánynak – szólt Jonathan, és a farzsebébe dugta a kezét. – Te talán csillagász vagy, vagy ilyesmi?

– Űrmérnök. A csillagászat csak hobbi.

A fiú biccentett.

– Csúcs. Gondolom, akkor nagyon értesz a természettudományokhoz.

– Hát, mondhatjuk.

Jonathan megint biccentett, és fészkelődni kezdett.

– Kérhetnék egy szívességet tőled?

Neee!

– Szóval, azt ugye tudod, hogy én forgatókönyvíró vagyok…

Légyszi, ne!

– Az egyik kurzuson egy sci-fi forgatókönyvén dolgozom, a sztori már nagyjából megvan, de jól jönne egy kis segítség a tudományos részekhez. Csak hogy kicsit valóságosabb legyen az egész, vagy hát ha nem is valóságosabb, de legalább valamivel elfogadhatóbb.

Miért bünteti őt az ég? Mivel érdemelte ezt ki?!

– Megtennéd, hogy belekukkantasz egy kicsit? És írsz nekem hozzá megjegyzéseket? Csak a tudományos részhez. Mit gondolsz?

A fenébe! Hogy jöhetne ki ebből anélkül, hogy bunkó lenne?

– Én nem nagyon értek a filmkészítéshez – próbálta elterelni a témát. – Nincs valaki az egyetemen, aki…?

Jonathan a fejét rázta.

– Az nem baj, ha nem tudsz semmit a forgatókönyvírásról, azt a részét megoldom én. De csak egyetlen embert ismerek, akinek van bármi fogalma a természettudományokról: Greg haveromat, aki egy félévet járt az orvosi egyetem előkészítőjére, de aztán ő is átment angol irodalom szakra. Neki viszont a fizikához lövése sincs, nekem meg olyasvalaki kell, aki tudja, mi az a gravitáció, a hajtómű vagy az aszteroidák. Te tudod, ugye?

Esther nyelt egyet.

– Ööö… – Ebben a pillanatban a táskájában rezegni kezdett a telefon. Hála istennek! – Bocs! – motyogta. – Ezt meg kell néznem…

Jinny küldött üzenetet: Stuart könyörög, hogy fogadjam vissza. Mondd, hogy ne jöjjek össze vele megint!

– Pillanat – mondta Jonathannek, miközben a hüvelykujjai már a kijelzőn száguldoztak, hogy megírja a választ:

NE JÖJJ ÖSSZE MEGINT AZZAL A CSALÓ, ROHADÉK STUARTTAL!!!

– Minden rendben? – kérdezte Jonathan.

– Aha… csak épp megpróbálok elhárítani egy katasztrófát. – Esther felnézett a mobiljáról, és a tekintete találkozott Jonathan tekintetével.

Jonathan átható tekintetével.

Jinny szerint ez a pasi cuki. Jinnynek tetszik Jonathan.

Ha a fiú randira hívná Jinnyt, ő igent mondana. És ha vele van, Stuartot talán el is felejti. Rájön, hogy a világon vannak más férfiak is, és nem kell ragaszkodnia ahhoz az egyhez, aki amúgy is egy állat.

Igaz, hogy Jonathan esetlen és kicsit idegesítő is, de tulajdonképpen egész kedves. Még soha nem látta, hogy bármi bunkóságot mondott vagy tett volna, és a szociális készségeit elnézve egész biztosan nem manipulatív. A pasis kioktatás nagy része talán csak abból ered nála, hogy segíteni próbál, amit akár jófejségnek is lehet tekinteni. Jonathan az a fajta fickó, aki öreg néniknek asszisztál a kertészkedésben. Nagy baj nem lehet vele.

– Szóval, a forgatókönyvemmel kapcsolatban… – szólalt meg újra a fiú a tarkóját vakargatva.

– Rendben, segítek, de cserébe én is kérek valamit – mondta Esther.

Jonathan összevonta a szemöldökét.

– Oké… mit?

– El kell hívnod Jinny barátnőmet randira.

Jonathan kinyitotta, majd újra becsukta a száját. A két szemöldöke most már teljesen eggyé olvadt, mint egy fekete, szőrös hernyó.

– Ööö…

– Nincs barátnőd, ugye?

– Nincs, de…

– Jinny nagyon kedves, teljesen normális csaj, és nagyon szép is. – Ez mind igaz is volt. Ez az aszociális írófiúcska örüljön, hogy egy ilyen csodálatos lánnyal lehet. Jinnynek pedig jót fog tenni, ha egy ilyen kedves férfival találkozik, mint amilyennek Jonathan tűnik.

Jonathan már nem volt ilyen biztos a dologban.

– Akkor miért neked kell randit szervezned neki?

– Mert épp most szakított egy szemétládával, és félek, hogy újra össze akar jönni vele.

– Ez nem az ő döntése kellene, hogy legyen?

Igazán nemes gondolat, de ez most vészhelyzet.

– Nem arról van szó, hogy helyette akarok dönteni. Csak meg akarom mutatni neki a döntés lehetőségét. Vegye észre, hogy vannak a világon más pasik is, akiknek tetszik, és nem kell leragadnia egy ilyen gáz alaknál. – Esther összehúzta a szemét, úgy nézett Jonathanre. – Te nem vagy gáz, ugye?

– Nem – felelt a fiú, majd elbizonytalanodva hozzátette: – Vagyis nem hiszem…

Esther figyelmeztetőn rámutatott.

– Tudom, hol laksz, úgyhogy ha fájdalmat okozol neki…

Jonathan felemelte mindkét kezét. Minden ujján fekete tintafoltok éktelenkedtek.

– Még bele sem egyeztem, hogy elhívom. Azt sem tudom, kiről van szó.

– Ő az, akivel mindig együtt lógunk a medence mellett. A hétvégén is találkoztatok, emlékszel?

– Ja, igen. – A fiú ajka megmoccant, mintha csak mosolyra húzódott volna. – Aha, tényleg aranyos lány.

Ez az! Minden stimmel. Jinnynek tetszik Jonathan, Jonathannek tetszik Jinny. Valójában ő tesz nekik szívességet azzal, hogy összehozza kettejüket. Őt csak a puszta jó szándék vezérli.

– Akkor vállalod?

Jonathan újra összevonta a szemöldökét, és az állát dörzsölgette. Így közelről nézve a szakálla nem is tűnt olyan borzasnak. A szeme pedig tényleg csodálatosan kék volt.

– Kicsit átgondolatlannak tűnik nekem ez az egész. Miért hívjam el én? Miért nem hozol össze nekünk valami vakrandit vagy ilyesmit?

Esther a fejét rázta.

– Jinny utálja a vakrandikat. Abba sosem menne bele.

– De hát nem is ismerem őt. Nem fogja furcsának találni, hogy egy idegen csak úgy a semmiből randira hívja?

Úgy tűnt, a pasi nemigen jár el sehová, és fogalma sincs, milyen gyakran szólítanak meg a férfiak olyan nőket, akiket nem is ismernek. Ez is meglehetősen cuki volt. Naiv, de cuki. Mint egy Jane Austen-regényalak, aki elvárja a hivatalos bemutatást, mielőtt udvarolni kezdhetne a szíve hölgyének.

– Már egy csomószor láttátok egymást. Nincs ebben semmi furcsa.

– És ha nemet mond?

Látszott, hogy Jonathannek már csak egy kis biztatás kell, és beadja a derekát.

– Nem fog nemet mondani, mert ő is aranyosnak talál téged.

– Tényleg? – A fiú szeme felragyogott, mint egy karácsonyfa, ami már megint rohadtul cuki volt. Hát jó. Jinnynek igaza van. Jonathan valóban aranyos.

– Igen, tényleg.

– Ezt ő mondta neked?

– Igen, ő mondta.

De Jonathan arca ismét felhős lett.

– Ez az egész akkor is furcsa.

Ó, te jó ég! Mi kell még ahhoz, hogy a srác igent mondjon? Zsarolás? Mert azt is megteheti, ha kell.

– Elolvassam a forgatókönyvedet, vagy ne? – Ha szép szóval nem megy, tud ő máshogy is beszélni.

Jonathan erre még sötétebben nézett, majd bólintott.

– Jól van. Megcsinálom. Azt hiszem.

Ez az! Esther örült volna egy kicsivel több lelkesedésnek, de ennyi is megteszi.

– Még valami. Komolyan kell venned ezt az egészet, és valódi esélyt kell adnod Jinnynek. Nem rázhatod le egyetlen találkozás után.

Jonathan a fejét vakarta.

– Mit jelent pontosan a valódi esély?

Esther a száját csücsörítve mérlegelte a kérdést. Hány randira lesz szüksége ahhoz Jinnynek, hogy túltegye magát Stuarton? Egyetlen alkalom lehet, hogy nem lesz erre elég. Teljesen ki kell söpörni a fejéből azt a csávót.

– Három randi – döntötte el végül.

Jonathan szeme elkerekedett.

– Három? Kizárt.

– Ez az ajánlatom. Elfogadod, vagy nem? – Ha csak egy randi lesz, a fiú még a végén félvállról veszi a dolgot. De ha tudja, hogy még kétszer találkozni fognak, talán jobban odateszi magát. Elméletileg.

– Kettőt vállalok.

– Három – ismételte Esther. Most, hogy a srác már rábólintott a tervre, érezte, hogy nála a gyeplő. És nem hagyta magát.

Jonathan morcosan összeszorította a száját.

– De akkor én is számítok a valódi segítségre. Az nem lesz elég, hogy lefirkantasz pár megjegyzést, és megjelölöd a kifogásolható részeket. Meg kell ígérned, hogy összedolgozol velem, és javaslatokat teszel, hogy a sztori tudományos részei működjenek.

Ó, te jó ég! Mi mindent meg nem tesz az ember a barátja kedvéért! Esther remélte, hogy ezt Jinny is értékelni fogja.

– Olyan tudományos lesz az a forgatókönyv, hogy a végén Nobel-díjat kapsz érte. Akkor megegyeztünk?

– Aha – bólintott Jonathan. – Oké.

Esther a fiú felé nyújtotta a kezét. Jonathan egy pillanatig még habozott, aztán megszorította a lány kezét.

Szóval ez eldőlt. Megcsinálják.

– Gyorsan kell lépnünk – mondta Esther –, mielőtt még Jinny visszatér Stuarthoz.

– Mennyire gyorsan? – kérdezte Jonathan.

Esther rávigyorgott.

– Mit csinálsz ma este?

A fiú elsápadt.

– Ma este?!