Copyright © Gedő Ágnes, 2026

Hungarian edition © Jaffa Kiadó, 2026

Minden jog fenntartva!

Borítóterv Hertelendy Amanda

Felelős szerkesztő Hessky Eszter

Felelős kiadó Rados Richárd

Jaffa Kiadó • www.jaffa.hu

ISBN 978 963 687 477 3

Tartalom

Előszó

Első rész: Az élet közepe

A labirintusban

Mihez kezdtél az életeddel?

Az életközép pszichológiája

Második rész: Az elakadás

Mikor beszélhetünk elakadásról?

Az elakadás tünetei

A változás spirálja

Elakadás – holtpont vagy zsákutca?

A kudarc másféle értelmezése

Az érzelmi szenvedésről

Az aggodalom pszichológiája

Harmadik rész: Lehetséges csapdák

Szorongás és depresszió

Párkapcsolati krízis, magány és generációs terhek

Munkahelyi kiégés

Negyedik rész: A startvonalnál

Amikor változtatnál, de senki sem támogat

Hogyan tűzz ki SMART célokat?

Zárszó a személyes felelősségről

Előszó

Sokan közülünk a 40-es, 50-es éveikbe lépve úgy érzik, hogy elégedetlenek, labilisak és bizonytalanok. Mintha csapdába estek, elakadtak volna. Talán már jó ideje elveszítették a lelkesedésüket. A mindennapokat sivárnak, a jövőt pedig reménytelennek látják. A fejükben pedig egymást kergetik az efféle sötét gondolatok:

•Nem bírom elviselni, ha ez már mindig így lesz.

•Fogalmam sincs, merre induljak, mit tegyek, hogy jobban érezzem magam.

•Vajon mit csinálok rosszul?

•Lépjek ki a kapcsolatomból? De a páromat már legalább jól ismerem.

•Ennyi idősen már túl késő mindent újrakezdeni.

•Most nem válhatok el, mert még itthon laknak a gyerekek.

•Annyi mindent beletettem ebbe a házasságba… nem akarom úgy lezárni, hogy semmi se maradjon belőle.

•Már nincs sok hátra a nyugdíjig, valahogy kibírom addig.

Mindannyian rendelkezünk bizonyos fokú szabadsággal az életünk irányításában. Ugyanakkor vannak korlátok, amik meghatározzák az adott időpontban elénk táruló választási lehetőségeket. Felnőttként például nagyobb erőfeszítést igényelhet a lelki egyensúlyunk megőrzése, ha szeszélyesen változékony a temperamentumunk, vagy hajlamosak vagyunk a melankóliára. És ha gyermekkorunk óta diszkalkuliával küzdünk, akkor valószínűleg örökre elérhetetlen marad számunkra a mérnöki vagy matematikai karrier.

De még a sorsunk súlyosabb időszakaiban is dönthetünk a következő lépésünkről és a magunk elé tűzött célokról. Amikor hosszabb ideje egy helyben toporgunk, az első mérföldkő annak felismerése lenne, hogy valóban elakadtunk. Megrekedtünk egy kilátástalannak tűnő élethelyzetben, de rajtunk múlik, hogy teszünk-e lépéseket a változás felé, vagy pedig belenyugszunk, és csendben cipeljük tovább a terheket.

Ilyenkor egyáltalán nincs könnyű dolgunk. Ami nekünk előremutató és reményt adó, az a körülöttünk élőknek olykor zavaró vagy fájdalmas lehet. Ha egy problémánkkal már jó ideje nem jutunk előrébb, könnyen észrevehetjük magunkban a visszahúzó és a változást sürgető erők küzdelmét. Ilyenkor a következő kérdések visszhangoznak a fejünkben:

•Vajon várjak még, vagy változtassak?

•Ez a mostani lehetőség valóban előrevisz, vagy inkább zsákutcába vezet?

•Már alig bírom elviselni ezt a helyzetet. Vajon jobb lenne azonnal lépni, vagy inkább ne tegyek semmit, hátha idővel maguktól is rendeződnek a dolgok?

Ezekről a kétségekről és a lelkünk mélyén rejtőző válaszokról szól ez a könyv. A kötetben olvasható történetek egyrészt a képzeletem szülöttei, másrészt pedig a klienseim beszámolói alapján íródtak. Utóbbi esetben az anonimitás biztosítása érdekében a szereplőket, adatokat, átélt eseményeket és helyszíneket a felismerhetetlenségig átalakítottam. Szívből köszönöm a hozzám fordulók bizalmát és azt, hogy megosztották velem a legbelsőbb élményeiket.

ELSŐ RÉSZ
Az élet közepe

A labirintusban

Valahol a negyvenedik-ötvenedik születésnapunk környékén sokan egy képzeletbeli választóvonalhoz érkezünk. Magunk mögé pillantva megszemlélhetjük a korábbi, jelentős elhatározásainkat, az átélt veszteségeinket és a kincset érő tapasztalatainkat. És ha előre nézünk, a jövőnk meglehetősen határozott körvonalaira leszünk figyelmesek. A rendelkezésünkre álló, korábban végtelennek tűnő idő mostanra némileg beszűkült, és átadta a helyét a korlátozott lehetőségeknek. Így ekkorra a legtöbben belátjuk, hogy a kísérletezésre már nem maradt túl sok időnk. Személyes világunkat az eddigi döntéseink nyomán kialakult körülmények és kapcsolatok alakítják, ami sokszor szomorúsággal tölti el a lelkünket.

Mivel mostanra nyilvánvalóan magunk mögött hagytuk a tét nélküli, könnyed próbálkozások korszakát, akár komoly bizonytalanságot és kétségbeesést is átélhetünk. A jelennel kapcsolatos elégedetlenség és a jövőre vonatkozó, behatárolt perspektíva felismerése sokaknál igazi krízisként jelentkezik, amit életközépi válságnak nevezünk. Óriási a felelősségünk ennek az érzékeny időszaknak a kezelésében, hiszen talán azt érezhetjük, hogy most, az érett felnőttkorban kapjuk meg az utolsó valódi esélyt a sorsunk irányának módosítására.

Ez az átalakulás, szemléletváltás ritkán éles és villanásszerű, inkább lassú és fokozatos. Elképzelhető, hogy kezdetben csupán apró jeleket tapasztalunk: egy új nap vagy hónap kezdetén, vagy január 1-jén azon kapjuk magunkat, hogy lehangoltan és fásultan tesszük a dolgunkat. Mennyire unalmas és kilátástalan minden… komolyan ezt szeretném csinálni örökre? Közben pedig még nem feledkeztünk el teljesen azokról az álmokról, amiket fiatal felnőttként dédelgettünk a karrierünkről, a házasságunkról és úgy általában a jövőnkről. Határozottan érezzük, hogy a régi célok már nem lelkesítenek, de a friss törekvéseink még nem születtek meg, vagyis amolyan átmeneti állapotban vagyunk.

Eközben a testünk is üzen: a 40-es évek második felében többeknél egyre szembetűnőbb hormonális változások, az átalakuló anyagcsere és a fizikai teherbíró képesség csökkenése hangosan csörgő ébresztőként figyelmeztet az idő múlására. Ekkorra feltehetőleg a családi szerepeink is módosultak. Ha a húszas, harmincas éveinkben váltunk szülővé, akkor mostanra kamasz vagy felnőtt gyerekeink vannak. Azután a fiunk, lányunk kirepül, elköltözik, és újra kettesben maradunk a párunkkal, akivel esetleg már évtizedek óta kizárólag a családi ügyekről beszélgettünk. Ráadásul a saját szüleink fölött is elrepültek az évek, és talán betegeskedő idősek lettek.

Sokan véljük úgy, hogy a karrierünkben ekkorra elértük és olykor meg is haladtuk a csúcsot. Közben több sikerre éhes fiatal generáció állt munkába körülöttünk. Természetes igény részükről a tudásunk, szakmai tapasztalatunk megosztása, ami sokszor megterhelő és fárasztó. Ez a különféle életszférákban párhuzamosan zajló átalakulás tényleg ijesztő lehet, és akár azt is érezhetjük, hogy a megszokott világunk lassacskán széthullik. Ebben teljesen igazunk van: valami felbomlik most bennünk, mert a földbe vetett maghoz hasonlóan teljesen át kell rendeződnünk ahhoz, hogy idővel beköszönthessen az új életünk.

Ha már kellőképpen mélyre merültünk a hullámzó érzelmeink tengerében, és szembenéztünk a megváltozott külsőnk okozta csalódottsággal, a gyerekek felnőtté válása miatt érzett szomorúsággal és a soha meg nem valósult terveink okozta frusztrációval, lassacskán elindulhatunk a gödörből felfelé. Az elkövetkező évek ugyanis sokak számára új lehetőségeket tartogatnak.

Ezek a bátor emberek újra és újra elhessegetik a múltbéli fájdalmas emlékeik árnyait, és megküzdenek a jövővel kapcsolatos aggodalmaikkal. Tekintetüket a jelen pillanatba fúrják, okosan terveznek, és megfontoltan cselekszenek. A rendelkezésükre álló gazdag tapasztalatok révén már világosan látják, hogy mi az, ami működik, és mi az, ami színtiszta időpocsékolás. Kihasználják, hogy immár több órával gazdálkodhatnak szabadon, és bűntudat nélkül emelik be a napirendjükbe azokat az élményeket, amikből töltekezhetnek.

Példájuk számunkra is utat mutathat, hogy megtapasztaljuk: az élet közepe egyáltalán nem a történet vége. Sokkal inkább egy vakítóan fehér, üres lap, amire saját kezűleg írhatjuk oda, amit szeretnénk. És a sűrűn gomolygó viharfelhők mögött lassacskán kibontakozó második felvonás az elsőnél jóval izgalmasabb, őszintébb és boldogítóbb lehet.

Az életközépi válság fogalmát először Elliott Jaques kanadai pszichoanalitikus vezette be 1965-ben, amikor az emberi élet középső szakaszának jellemző pszichológiai kihívásait elemezte. Megfigyelései szerint ez az időszak szorosan összefügg az életünk végességének felismerésével. Ez sokakat a korábbi döntéseik helyességén való folytonos töprengésre és jövőbeli céljaik kritikus átértékelésére késztet. Többen ilyenkor arra a borús következtetésre jutnak, hogy legszívesebben egy egészen másféle úton indulnának tovább. Ez a kételyekkel túlzsúfolt korszak általában a 40-es évek közepén jelentkezik, de pontos kezdete függ a jelentősebb életeseményektől, a testi-lelki változásoktól és az életünkben éppen uralkodó szerepek alakulásától is.

Meghatározó élmény lehet ekkor az erőteljes befelé fordulási hajlandóság, és az élet értelmének olykor kétségbeesett keresése. Az eddig lappangó belső konfliktusok felerősödhetnek, és a „ki vagyok én valójában” kérdés egyre sürgetőbben kiált válaszért. Ezek a drámai változások a legtöbb nőt és férfit váratlanul érik, hiszen eddig azt tapasztalták, hogy az életük aránylag gördülékenyen zajlik, és zökkenőmentesen haladnak előre.

Ám a 40-es évek közepén az eddig kifogástalanul működő járművünk, amit korábban biztos kézzel irányítottunk, hirtelen rendetlenkedni kezd, és mintha már egyáltalán nem lenne annyira megbízható. Időnként úgy érezhetjük magunkat, mintha egy olyan autót próbálnánk vezetni, amiben kiszámíthatatlanul működik a fék. Ráadásul már abban sem vagyunk biztosak, hogy jó irányba tartunk, mivel a korábbi úticélunk iránt minden lelkesedésünket elveszítettük.

Az életközépi válság lényege, hogy szembesülünk a még előttünk álló idő korlátozott voltával, ami a személyes fontossági sorrendünk módosítására, és a múltbéli elhatározásaink felülvizsgálatára késztet bennünket. Ekkor egyáltalán nem könnyű azt elfogadni, hogy a testünk és a külsőnk fokozatosan átalakul. Azonban a szükségszerű befelé fordulás miatt ez az időszak óriási lehetőség arra, hogy mélyebb értékeket fedezzünk fel magunkban, és örömtelibb módon kapcsolódjunk másokhoz.

Mindenesetre a halandósággal való kényszerű találkozás sokakat arra késztet, hogy most már valóban hozzálássanak az eddig akadozó élettémáik megreformálásához. Így aztán több évtizedes házasságok és precízen felépített karrierek létjogosultsága kérdőjeleződhet meg, ha azokról a szigorú értékelés során kiderül, hogy már régóta nem hoznak boldogságot. Az eddig mélyre temetett, elfojtott igények óriási erővel emelkednek a tudat felszínére, és változást követelnek. A mérleg egyik serpenyőjében a bejáratott, biztonságos rutin, a másikban pedig az éhező lélek csücsül. Ez a belső konfliktus olykor kontrollálhatatlan szorongáshoz, depresszív tünetekhez vagy egyszerűen csak céltalansághoz, motiválatlansághoz vezet.

Ez az időszak különösen akkor lehet kínzó, ha azt érezzük, hogy az ifjúkori álmaink elérhetetlen távolságba kerültek, vagy rádöbbenünk arra, hogy már jó ideje a szívünk hangjával ellentétesen élünk. Ezt az érzelmi zűrzavart néhányan a korábbiaktól gyökeresen eltérő vagy kockázatos viselkedéssel próbálják legyőzni; szerelmi háromszögbe bonyolódnak, teljesen átalakítják az életstílusukat, vagy éppen egyik napról a másikra kilépnek az állásukból.

A kezdeti ijedtség után aztán fokozatosan hozzászokunk ahhoz, hogy az átalakulásunk egy másféle életszakaszba vezet el minket. Megkönnyíthetjük a változást, ha először is őszintén feltérképezzük, hogy mi az, ami jelenleg is kitűnően működik az életünkben, és mi az, ami már egyáltalán nem szolgál minket.

Hiszen például bizonyára vannak támogató kötelékeink, de feltehetőleg körülvesznek bennünket érzelmileg megterhelő, és az önbizalmunkat megtépázó kapcsolatok is. Ugyanez a karrierünkre is igaz lehet. Talán még mindig szeretjük a munkánkat, de közben minden reggel gyomorgörccsel indulunk dolgozni, és egyre jobban eláraszt bennünket a kiégés. Ha így áll a helyzet, akkor feltétlenül töprengjünk el azon, hogy milyen változásra lenne szükségünk. Elképzelhető, hogy a szenvedést okozó helyzetünk radikális átalakítás nélkül, apróbb lépésekkel is javítható, és nincs szükség arra, hogy elköltözzünk, elváljunk vagy felmondjunk.

Az életközépi krízis komoly lehetőséget kínál arra, hogy módosítsunk a sorsunk irányán, és mostantól másféle célokat tűzzünk ki magunk elé. Hiszen elképzelhető, hogy a korábbi tapasztalataink fényében inkább a családi vagy a privát életünkre szeretnénk fókuszálni ahelyett, hogy éjt nappallá téve dolgozunk. Vagy olyan tevékenységekkel, hobbival töltenénk szívesen időt, ami igazi örömet hoz, nem pedig elszívja az energiánkat.

Az életközépi válság lefolyása teljesen egyéni. Néhányan talán meg sem érzik, mások pedig egészen mély verembe kerülnek tőle. Az, hogy végül is mi fog történni ebben a kényes periódusban, függ a személyiségtulajdonságoktól, a megküzdési képességektől és az életkörülményektől. De azt meg kell állapítsuk, hogy e korszak legnagyobb jótéteménye a sürgető kényszer az eddig elodázott cselekvésre. Mivel már nincs több idő a halogatásra, végül sokan összeszedik minden erejüket, és végre megteszik az első bátortalan lépéseket. Vagyis az életközépi válság idején páratlan esélyt kapunk a sorsunk újratervezésére, és így a személyes fejlődésre.

A Jaffa Kiadó könyveinek teljes választéka megvásárolható könyvesboltunkban:

1114 Budapest, Vásárhelyi Pál u. 10.

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

Noto Sans Symbols 2 – SIL Open Font License

Playfair – SIL Open Font License

Playfair Display – SIL Open Font License

Source Serif 4 – SIL Open Font License

Vollkorn SC – SIL Open Font License