ROSA KWON EASTON

A fehér eperfa

Fordította

Kiss Marcell

ROSA KWON EASTON

A FEHÉR EPERFA

ATHENAEUM

A fordítás alapjául szolgáló mű:

Rosa Kwon Easton: White Mulberry

First published by Lake Union Publishing, Seattle, 2024.

This edition is made possible under a license arrangement originating with Amazon Publishing, www.apub.com, in collaboration with Lex Copyright Office.

© Rosa Kwon Easton, 2024

Translation © Kiss Marcell, 2025

All rights reserved.

© Athenaeum Kiadó, 2025

Minden jog fenntartva.

Kiadta az Athenaeum Kiadó,

az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók

és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

www.athenaeum.hu

www.facebook.com/athenaeumkiado

ISBN 978-963-543-572-2

Felelős kiadó: Dian Viktória

Felelős szerkesztő: Kertész Edina

Szerkesztette: Gáspár Kata

Korrektor: Aranyossyné Bondi Judit

Műszaki vezető: Dubecz Adrienn

Borítóterv: Földi Andrea

Elektronikus könyv: Szegedi Gábor

CSALÁDOMNAK

Nincs fiatalság.

Fehér ruhát viselek.

Szerényen élek.

– Mijong

ELSŐ RÉSZ

Pjongan tartomány, Korea északi része
1928

Első fejezet
1928. augusztus

A délutáni nap az udvarra tűzött, az udvarra, ahol csak egyetlen eperfa vetett árnyékot egy aprócska házikóra, hogy a nyári hőséget enyhítse. Mijong a kedvenc eperfaágán üldögélt, a fényes, erezett levelek között, és a falujuk zsúpfedeles házakkal tarkított tájképét nézegette. Éppen a nyakát nyújtogatta, hogy ehető termést keressen, amikor mozgást észlelt odalentről. Krémszínű egyenruhás, csizmás ember járkált a házuk hátsó fala mellett, majd amikor észrevette Mijong féltestvérét, a tyúkokat tökhéjjal etető Bobét, hirtelen megtorpant.

Mijong teste megfeszült, körmeit a vastag, repedezett fa kérgébe mélyesztette. A piacon gyakran bámultak a férfiak így a nővérére – mintha csak birtokolni akarták volna őt. Ám míg Bobe szégyenlősen fogadta a pillantásokat, Mijong bátran állta a tekintetüket. A Sárkány évében született, úgyhogy már tizenegy évesen készen állt a harcra: hogy felperzselje a tüzet leheletével, hatalmas farkával pedig agyoncsapja az ellenséget.

Az idegen a sapkájával legyezgette az arcát. Japán katona volna talán? Vagy olyan, mint az a férfi, aki a phenjani pályaudvaron egyszer kitépett egy kis zsáknyi gőzölgő gesztenyét egy szegény utcai árus kezéből? Vagy éppen most méri fel a házukat, hogy utána kirabolja őket? Mindez egyáltalán nem volt lehetetlen, hiszen húsz évvel korábban, amikor a japánok elfoglalták Koreát, elbitorolták apa szüleinek birtokát. Apa legalább is így mesélte. Bárcsak itt lenne apa, gondolta a kislány, de még egy hónapig biztosan nem fog eljönni. A háza ugyan csak a szomszéd faluban, két óra járásra volt innen, de apa ott élt az első feleségével és Mijong többi féltestvérével.

Mijong anyát kereste a tekintetével, aki épp sárga cukordinnyét szedegetett kúp alakú szalmakalapjában az árpamező melletti kertben. Anya is észrevehette az idegent, mert a ház felé nézett, majd kiegyenesedett, és leporolta a kezét. Bicegve indult a férfi felé, rossz lábát köleszsákként húzva maga után.

Mijong hunyorgott, hátha úgy jobban látja a férfit, de csak a bajuszát és valami elmosódott írást vett észre az ingén. Nyisd ki rendesen a szemed, csengett a fülében anya noszogatása, hogy nagyobbnak látsszon. Bár a lány nevének első szótagja, a mi „szépséget” jelentett, anya szerint a szeme túl közel ült, a bőre meg túlságosan barna volt. Ám Mijong amúgy is inkább azt szerette volna, ha a nevének második szótagja, a „bátorságot” jelentő jong határozza meg az életét.

Anya persze a tizenöt éves, magas Bobe kerek, fehér arcát a bimbózó szépség megtestesüléseként emlegette. Kétség sem fért hozzá, hogy Mijong féltestvére volt a szebb kettejük közül, aki anya előző házasságából született. Mijongot azonban mindez nem érdekelte, ő csak szaladgálni szeretett meg a kedvenc fájára mászni. A széles törzsön és a vastag, szívós ágakon kapaszkodva erősnek és szabadnak érezte magát. A buja, zöld levelek közé rejtőzve pedig gondtalanul álmodozhatott. Az eperfa fehér gyümölcse édes volt, nem fanyar és piros, mint a falu többi eperfájáé. Különleges fa volt ez, akárcsak ő.

Anya éles hangja szakította félbe az álmodozását:

– Hahó! Segíthetek valamiben?

A férfi meglepetten pördült anya felé:

– Az elektromos művektől jöttem – mondta koreaiul.

Mijong némiképp megnyugodott, amikor a férfi az anyanyelvén szólalt meg, nem azon a szaggatott japán nyelven, amit az iskolában kellett tanulnia. Persze a férfi ettől még lehetett japán. Sokan jól beszélnek közülük koreaiul, mondta apa.

Anya a férfira nézett, és a zsebkendőjével letörölte az izzadságot az arcáról.

– Ó, igen! Nó gazda mondta, hogy talán benéz ma hozzánk. Lehet, hogy hamarosan bevezetik ide is az áramot?

– Azt én nem tudom – felelte a férfi. – Én csak felmérem a kábelek helyét, és tájékoztatom a főnökömet.

Bobe a kút felé indult, messzebb a jelenettől, Mijong pedig megkönnyebbülten nyugtázta, hogy az idegen most már nem láthatja a nővérét.

Anya és a férfi tovább beszélgetett, de Mijong már nem hallgatta őket. Milyen csodálatos lenne, ha náluk is be volna vezetve az áram! Az egyik osztálytársa büszkén mesélte, hogy egyszer cukorkát vásárolt a csillogóan kivilágított phenjani éjszakai piacon, ő pedig a saját szemével is szerette volna látni azt a csodát. Meg aztán milyen jó is lenne egy lámpa mellett, nem pedig a halvány gyertyafénynél olvasni!

A fán üldögélve Mijong egy másik jövőről ábrándozott, egy olyan jövőről, amelyben a fiúkhoz hasonlóan ő is tanulhat, és amelyben egyszer tanár válhat belőle. Egy jövőről, amelyben nem kell állandóan a szüleire hallgatnia és arra várni, hogy valaki feleségül vegye, mint a többi lányt a környéken. Egy jövőről, amelyben önmaga lehet.

– Mijong-ah! – kiáltotta anya, és hangja kirántotta Mijongot az álmodozásból. – Gyere be, és takarítsd ki a vendégszobát! – Majd az idegennel együtt bement a házba.

Mijong izgalma, amit az elektromos áram bevezetése váltott ki belőle, hirtelen semmivé foszlott, és újra aggodalom vett rajta erőt. Szó sem volt róla, hogy ma vendég száll meg a házukban, úgyhogy a szoba biztosan ennek a férfinak kell. A férfinak, aki úgy nézett Bobéra, kiváltva ezzel Mijong gyanakvását. Mijong egy gyors pillantással ellenőrizte, nincs-e odalent senki, majd lemászott a fáról, és befutott a házba.

* * *

Amikor aranyból rózsaszínűre váltott az égbolt, összeterelték a csirkéket, és Bobe is hazatért felmosni. Mijong azt kérte a nővérétől, hogy amíg csak lehet, maradjon távol, addigra talán az idegen is elmegy. Mijong közben kitakarította a vendégszobát, ahogy anya kérte, és segített a vacsora elkészítésében is. Anya ma este a szokásosnál hangosabban rakosgatta a fazekakat és a serpenyőket. Bobe benyitott a konyhába.

– Vendégünk lesz ma éjszakára – jelentette be anya. – Az elektromos műveknek dolgozik, és reggel be kell még fejeznie valamit.

Mijong feszülten nézett Bobe szemébe.

– Csung-adzsossi a neve – mondta anya. Csung úr. A koreai nevet hallva Mijong válla egy kicsit ellazult. – Velünk vacsorázik.

Mijong és Bobe egyszerre tátotta el a száját. A vendégeik általában nem ettek velük. Ráadásul anya mintha csak várt volna rá, mert ritka lakomát készített neki. Szárított szardella, friss ördöghal és fehér rizs került elő egymás után, ki tudja, honnan. Vacsorára többnyire tojást és tofus szójabablevest szoktak enni, meg valami gyümölcsöt vagy zöldséget, ami az apró földjükön terem.

Anya szépen elrendezte az étkészletet az alacsony, lakkozott asztalon. Kontyát egy fabinjo, egy hajtű tartotta egyben. Ráncos, napégette arca olyan volt, mint a kemény, felrepedezett föld, amelyen dolgozni szokott. Harminchárom éves volt, de jóval idősebbnek látszott a koránál. A vállán kopott kendőt viselt. Bobe különösen szép volt ma este: anya utasítására kifésülte a haját, és új hanbokot, koreai ünneplőruhát vett fel. Anya azonban Mijongtól nem kérte, hogy öltözzön át, így ő, nagy örömére, a megszokott ruhájában maradhatott.

Csung úr keresztbe tett lábbal ült a viaszsárga ondolon, a kopott kőpadlón, ami az illesztéseknél már kezdett szétcsúszni. A szoba egyik falánál rozoga, alacsony szekrény állt. Ebbe pakolta anya reggelenként az ágyneműt. A pislákoló olajlámpás árnyékot vetett a dísztelen falakra. Mijong mindig is szerette az estének ezt a részét, amikor már végzett az aznapi feladataival, és megtölthette végre a gyomrát, amelyben már nyoma sem volt az ebédre kapott híg árpakásának. A gyomra most is hangosan korgott az esti lakomára várakozva.

Egy nagyobb tálban fehér rizs gőzölgött, az alacsony asztal közepén pedig agyagedényben már ott bugyborékolt a csípős tőkehalragu.

A főfogást színpompásan túlcsorduló kísérőételek, friss kimcsi, sült tofu és szezámmagos spenót vették körbe. Anya még egy frissítő mulnengmjont, jéghideg, fanyar marhahúslébe áztatott hajdinatészta-különlegességet is készített.

– Bobe, önts az adzsossinak egy kis makgeollit! – mondta anya.

Bobe, aki meztelen lábán térdelve ült, két kézzel öntött Csung úrnak a tejes állagú rizsborból. Nem nézett a férfira. Tekintetét a földre szegezte, pont úgy, ahogy idősebbek társaságában illik, bár a vendégük fiatalabbnak tűnt apánál.

Csung úr levágott körmei alatt kosz díszelgett. Foltos egyenruhája helyett immáron az egyik térdénél kiszakadt badzsit és kirojtosodott ujjú dzsogorit viselt. Megitta a rizsbort, ajkával cuppantott, majd mosolyogva Bobére nézett. Különleges alkalom volt a mai, mert anya csak akkor kínált alkoholt, amikor apa jött el hozzájuk, és sót, krumplit és más alapvető élelmiszereket hozott.

Miután Bobe másodszor is megtöltötte Csung úr poharát, Mijongra nézett. Mitől olyan fontos ez az ember?

– Ügyes maga, hogy fizetett munkát szerzett a japánoktól ebben a kis faluban – mondta anya, és az asztal szélére tolta az ételt. – Biztosan boldog a felesége.

– A csibsaramom örül, hogy van munkám, bár mindig azt mondja, hogy azok a rohadékok fizethetnének nekem többet. – A férfi a megszokott elnevezést használva „házembernek”, vagyis háziasszonynak hívta a feleségét.

Anya válla megroskadt, mintha nem örült volna a válasznak. Egy tálkába kanalazott a raguból, és a vendégük elé helyezte.

– Gyűlölöm a japánokat – mondta Csung úr, csámcsogva rágva a falatot –, de ha nem dolgoznék nekik, egyáltalán nem lenne pénzem. Az öcsém elveszítette a munkáját, és kénytelen volt Japánba menni. Ott jó állást talált, de így elveszett számunkra.

– Mit csinál? – kérdezte anya felvont szemöldökkel.

– Ő is villanyszerelő.

– Valóban? – hümmögött anya. – Gazdag ország ez a Japán, hogy ennyi koreait befogad, és munkát ad nekik, mint az öcsédnek.

– Igen, jól keres, de felesége, az nincs, hogy gondoskodjon róla.

Anya kezéből kiesett a kanál, de gyorsan utánanyúlt.

– A nevét meg Haramotóra változtatta. – Csung úr úgy dobolt a mellkasán az ujjaival, mintha csak a korábban viselt egyenruhája betűit tapogatta volna. – Nekem legalább még megvan a saját nevem. Jó néhány Japánban élő koreai azért változtatja meg a nevét, hogy ne nézzék le. Bárcsak ne adta volna fel a testvérem! Így az őseink valószínűleg már kiugráltak a sírjukból.

Mijong még sohasem találkozott japán nevet használó koreaival. Vajon nekem mi lenne a japán nevem, tette fel magának a kérdést. Ha az ember nevet változtat, vajon ő maga is megváltozik? Ha másik nevet viselne, akkor vajon kevésbé lenne magányos? Talán akkor fiú módra, nadrágban mászhatna fára, és nem kellene cshimát, szoknyát viselnie, ami folyton beleakad az ágakba. Talán meg kellene néznie magának azt az országot, amiről annyit hallott, de amit alig ismert. Eszébe jutott egy kép valamelyik tankönyvéből: egy szép japán nő színes kimonóban egy templom mellett álldogált. Mijongot lenyűgözte az aranyszínű templom. Vajon japán névre lenne szüksége ahhoz, hogy mohás templomkertben sétálhasson és megcsodálhassa annak a tóban tükröződő szépségét?

Csung úr maga elé emelte a fém rizsestálat, és az evőpálcikájával az utolsó szemeket is a szájába söpörte, majd kezét anya felé nyújtva jelezte, hogy kérne még. Mijong és Bobe az anyától kapott fehér kupackáit majszolgatta, de nem mert második adagot is kérni. Mijong lassan ízlelgette az utolsó finom falatokat. Anya még egy kanál rizst kanalazott a vendégnek, de közben láthatóan a gondolataiba merült.

Vacsora után Mijong segített Bobénak elmosni az udvaron az edényeket, majd megint felmászott az eperfára, és a csillagokat nézte. Az ég apró fényei a kabócák zümmögésének dallamára pislákoltak, és éjszakára álomba ringatták a falut. Ahogy Mijong felfelé mászott a fán, az ágak a szalmatetőt kaparászták. Az augusztusi hold fényében jól látszott a házuk udvara, a konyhájuk balról, a megemelt nappali középen és az abból nyíló két szoba jobbra. Anya a nappaliban aludt, a vendég a távolabbi szobában, ő és a nővére a közelebbi kisebbik szobában. Bobe már aludni készült, épp a takaróját terítette ki, árnyéka a rizspapírból készült tolóajtóra vetődött.

Mijong azt leste, hogy beszélget Csung úr anyával a bejáratnál. Meg sem moccant, nehogy véletlenül meghallják.

– Köszönöm a vacsorát! – csengett tisztán Csung úr hangja.

– Nagyon szívesen! – mondta anya. – Köszönjük a mai szorgos munkáját. Maga szerint mikor lehet végül áramunk?

Csung úr elfordult, és egy fogpiszkálóval kezdett turkálni a szájában.

– Ahogy már mondtam, fogalmam sincs. Felmérjük a környéket, tervrajzokat készítünk. Dönteni a főnököm fog.

A férfi arcára sötét árnyak vetültek. Megköszörülte a torkát, és másról kezdett beszélni:

– Emlékszik, hogy említettem az öcsémet, aki Japánban él? Nagy, szép háza és jól fizető állása van Kiotóban.

Anya közelebb hajolt a férfihoz. Mijong a fülét hegyezte.

– Koreai feleséget szeretne, és a lánya, Bobe tökéletes lenne számára. A lány meg mindennap fehér rizst ehetne.

Mijongnak elakadt a lélegzete, és a szája elé kapta a kezét. Ne, Bobe! Már megint? Három évvel ezelőtt anya már hozzáadta Mijong idősebb féltestvérét, Bokhvit egy idegenhez Mandzsúriában. Bokhvi is tizenöt éves volt akkor. Bobe és Bokhvi keresztnevének első szótagja azért egyezett meg, mert ugyanaz volt az apjuk. Egy férfi, aki már nem él. Mijong jól emlékezett arra, hogy Bokhvi ajka mennyire remegett, amikor meghallotta a hírt, de anyának a szeme sem rebbent.

Mijong visszafojtott lélegzettel várta, vajon mi lesz Bobe sorsa. Attól félt, anya talán igent mond. Csung úr és a testvére jól láthatóan őt is érdekelte. A kabócák ciripelése egyre hangosabbá vált.

– Engedje meg… hogy elgondolkodjak a dolgon – mondta anya nyugodtan.

Mijong hangosan kifújta a levegőt. Anya nem teheti meg, hogy Bobe olyan messzire házasodjon, mint Japán, különösen azután, ami Bokhvival történt! Semmit sem hallottak felőle, amióta elment. Mijong rémálmaiban mindig egy arccal lefelé fordulva lebegő női alakot látott sodródni a folyóban. Azt beszélik, hogy ha valaki átmegy a folyón Mandzsúriába, sohasem tér vissza onnan. Fogalma sem volt róla, hogy vajon él-e még Bokhvi. Annyira szerette volna látni még egyszer azt a fülig érő mosolyát.

Kérlek, ne hagyd, hogy Bobe is elmenjen! A házasság csak elválás és fejfájás. És ha soha többé nem látja Bobét? Mijong megvizsgálta a tenyérvonalát. Bárcsak azt tudná kiolvasni belőle, hogy Bobe itthon marad! Nővér nélkül egyébként teljesen egyedül maradna. Nem lenne, aki minden reggel a kezébe csempészné a friss, még meleg tojást. Senki sem kaparná ki a zsírt a füléből fürdésnapokon az apró, hosszú szárú kanállal. Mindig hideg lenne az ágyneműje melletti hely, amikor éjszaka aludni tér.

Mijong mellkasában ott lüktetett a Bobe és a saját jövője iránt érzett félelem.

* * *

Mijong másnap szánt szándékkal lassan reggelizett, és végig anyát leste, hogy vajon mondott-e már valamit Csung úr felvetésére. A férfi még azelőtt elment, hogy a lányok felébredtek volna. Mijong úgy döntött, nem mondja el Bobénak, mit hallott, és remélte, hogy anya is ugyanígy tesz. Anya csendben szürcsölte a szokásos árpakásáját. Végül nem került szóba az előző esti beszélgetés, úgyhogy Mijong gyomrában is lazult a csomó.

Aznap délelőtt Mijong többször is anyát leste, aki Csung úr ágyneműjét püfölte a napon. Anya arcán apró izzadságcseppek gyöngyöztek, azonban egy pillantást sem vetett a söprögető Bobére. Mijong mindebből arra következtetett, hogy nemet mondott, és megkönnyebbülten ugrabugrált a ház előtt. Élvezte, hogy vasárnap nem kellett iskolába mennie.

Ebédkor anya oldalvást, egyik térdét felhúzva ült a széken, szemben Bobével. Mijong légzése felgyorsult; tudta, hogy anya akkor szokta ezt a testhelyzetet felvenni, amikor valami nagy dolgot jelent be. Amikor például közölte velük, hogy a fájós háta miatt többet kell segíteniük a ház körül, de ugyanígy ült akkor is, amikor bejelentette, hogy Bokhvi férjhez megy. Mijong felkészült a legrosszabbra.

– Bobe-ja, emlékszel még Csung-adzsossira, a tegnap esti vendégünkre? Azt mondta, hogy az öccse, aki szintén villanyszerelő, Kiotóban él.

Mijong szíve gyorsabban lüktetett, ahogy Bobéra nézett, hogy lássa, hogyan reagál. Bobe éppen szójaszószba áztatott keménytojást eszegetett, miközben egy tücsköt figyelt, ami a szobában ugrált. Anya felé fordult, de a szeme sarkából még mindig az ugráló rovart nézte.

– Koreai feleséget keres a testvérének, és azt mondta, hogy ti ketten tökéletes pár lennétek.

Bobe fém evőpálcikája csörömpölve esett a lakkozott asztalra.

– Úgy döntöttem, hogy Kiotóba utazol, és hozzámész Csung úr öccséhez – jelentette ki anya.

– Micsoda? – kerekedett el Bobe szeme.

A szobára csend ereszkedett, Mijong csak a saját szívverését hallotta. Amióta Bokhvi elment, a lány attól rettegett, hogy megint elveszíthet valakit, és most újra megtörtént.

– Jó alkalom ez arra, hogy megházasodj – mondta anya.

– De… De hát nem is ismerem! – méltatlankodott Bobe.

– Csung úr jó családból való. Távoli rokona a szomszédunknak, Nó gazdának. Ráadásul az összes partiképes fiatalember a városba megy dolgozni, és hamarosan senki sem marad itt, akihez hozzámehetnél.

Mijong szájában hirtelen megkeseredett az öreg Nó ízletes sült kukoricájának emléke.

– De miért pont Japán? – kérdezte Bobe. – Nem is szeretjük a japánokat!

Anya összeráncolta a homlokát, de a tekintete szomorú volt.

– Csss! Koreai feleség kell neki, neked pedig jobb életed lesz ott.

– Ne küldj el! Nem akarok elmenni, O-ma-ni! – könyörgött Bobe kihangsúlyozva az „anya” szó északon használt változatának minden szótagát.

Anya lebiggyesztette az ajkát, az ölében pihentetett keze pedig merevvé vált, mint valami kő-Buddhának.

Bobe abbahagyta a könyörgést. Lehajtotta a fejét, és úgy reszketett, mint aki feladta.

– Onni! – visította Mijong a nővérét szólongatva, az egyetlen embert, aki bárki másnál többet jelentett számára a világon. A tekintetével szinte könyörgött Bobének, hogy álljon ellen és csináljon valamit. Ám anya eltökélt arcára pillantva világossá vált, hogy Bobe csak veszíthet ellene. Nem vehette fel a versenyt anyával. Amikor Bobe a legutóbb szembeszegült anya parancsával – nem akart segíteni beteg szomszédjuknak a házimunkában –, bambuszbottal kapott a lábszárára. Ma pedig anya tekintete még az akkorinál is keményebben villogott.

– Lányok, kemény munka volt egyedül felnevelni titeket. Talán elsőre fájdalmasnak tűnik, de így lesz a legjobb. Egy nap majd megértitek a régi koreai mondást: a nehézségek végeztével vár a boldogság.

Valójában anya szíve volt a nehéz. Mijongot elfogta a rettegés.

– Nem! – kiáltotta, felugrott az asztaltól, és dühösen kirohant, feldöntve egy csészét. Anya meglepetten nézett rá. Mijong verésre számított, de már az sem érdekelte. Tudta, hogy ő lesz a következő.

Második fejezet
1928. szeptember

Kinyílt a bejárati ajtó, és apa megköszörülte a torkát. Mijong ledobta a szennyest, amit éppen mosott, és keresztülszaladt az udvaron, hogy üdvözölje őt. Két, gyötrelmes hétig reménykedett abban, hogy apa nem fogja megengedni Bobe házasságát, anya pedig azt mondta, hogy amikor a férfi legközelebb meglátogatja őket, megbeszéli vele a dolgot. Apa szerette, ha rögtön üdvözölték, amikor megérkezett, a lány pedig nem akart csalódást okozni neki. Különösen ezen a napon.

Mijong mélyen meghajolt apa előtt. Kezét keresztezve hajtotta meg a térdét, és érezte, amint a reggeli nap fénye a hátára tűz. Szerencséjére az őszi aratóünnep miatt iskolaszünet volt, úgyhogy otthon, saját fülével hallhatta a várt beszélgetést, és fültanúja lehetett annak, ahogy apa remélhetőleg nemet mond. Bobe éppen gombászni ment a közeli erdőbe.

Futás közben Mijong felkavarta a port, ami most a férfi arcába szállt.

– Miért szaladgálsz folyton? – csattant fel köhögve apa. – A lányok nem viselkedhetnek így, főleg ennyi idősen. Anyádnak jobban meg kellene értetnie veled ezeket a dolgokat.

– Sajnálom, abonim! – mondta Mijong az „apa” szó udvarias változatát használva. Nyaka belevörösödött a férfi éles szavaiba. A földre meredt, apa szandálját nézte, hogy így biztosan lehorgasztva maradjon a feje. Pontosan tudta, hogy nem érdemes feleselnie.

Mijong a szempillái alól kilesve látta, hogy apa bambuszkalapja rosszallóan dől jobbra-balra. Eszébe jutott apa története a gatról, a hagyományos, hengeres lószőr kalapról, amit még apa apja hordott, és ami alól kilátszott az öreg varkocsa. Amikor a japánok a századfordulón megparancsolták, hogy az összes koreai férfinak le kell vágnia a varkocsát, nagyapa dühös lett, amiért a férfiassága egyik szimbólumától fosztották meg. Mijong sajnálta ezért apát. Bár nem vele történt a dolog, de biztosan az ő büszkeségét is sértette, azért beszélt róla annyit.

Anya a kötényébe törölte a kezét, ahogy kilépett a konyhából, és apa felé biccentett. A füle mögé tűrt egy kósza hajtincset, és megigazította kissé elnyűtt szoknyáját. Telt ajka finoman szétnyílt, nagy, barna szeme kiemelte szép arccsontját. Kétség sem fért hozzá, hogy anya szépsége csábította el apát, miután Bobe és Bokhvi apja meghalt. Anya úgy mesélte, hogy amikor apa felfigyelt rá, már néhány éve özvegy volt, egyedül nevelte a két lányát, és egy közeli gazdaságban dolgozott lakhatásért és ételért. A férfi elintézte neki, hogy ebbe a házba költözhessen, aminek az egyik szobáját kiadhatta szállóvendégeknek. Nem sokkal később pedig megszületett Mijong. Anya szerint nem volt szokatlan, hogy egy férfinak több felesége is legyen, de azért gyakran elvörösödött, amikor elsétált a szomszédok mellett a faluban, és nem igazán voltak barátai sem.

Bármit is éreztek egymás iránt kezdetben, úgy tűnt, hogy az évek során ezek az érzelmek végleg elkoptak. Apa nem mosolygott, amikor anyával beszélt. Ahogy Mijong titokban kémlelte őket, ritkán vette észre gyengédség jelét köztük – még egy finom vállveregetést vagy gyengéd kézsimogatást sem. Apa úgy bánt a nővel, ahogy Mijonggal: kemény szavakkal és kérlelhetetlenül.

Apa ritkán maradt náluk néhány percnél tovább, csak minden hónapban lerakta a krumplit meg miegymást, és már ment is a dolgára. Mijong látta, hogy apa minden alkalommal egy kis erszényben pénzt is adott anyának. Ezenkívül csak a vendégszobából volt bevételük. Ették a kertben termelt gyümölcsöt és zöldséget, csirkéket tartottak, és még a tofut is maguknak készítették.

– Remélem, minden rendben! – mondta köntörfalazás nélkül apa, mint aki nagyon siet. Mindig felszegte a fejét, amikor beszélt. Hagyományos ruhájában – fehér kenderfelsőjében és az alján összehúzott nadrágjában –, hosszú, hegyes szakállával magasabbnak és vékonyabbnak tűnt, mint amilyen valójában volt. Bár még nem volt ősz a haja, mint a falu vénjeinek, Mijong látta, hogy a többiek gyakran kikérik a véleményét a rizstermesztésről vagy éppen az árpa drágulásának okairól. Apa szigorú, de méltóságteljes és intelligens ember volt. Mijong annyira szerette volna, ha egyszer az életben odafigyel rá és arra, amit csinál, de fogalma sem volt arról, hogyan kellene a kedvére tennie.

Ha csak lehetett, anya sem nézett apa arcába. Kerek válla szokás szerint előreesett az állandó tofuköpüléstől. A derekára tette a tenyerét, és kiegyenesedett.

– Kérsz egy kis makgeollit? – kínált fel rizsbort.

– Nem érek rá. Van még valami, amiről beszélnünk kellene?

– Igen – bizonytalanodott el anya hangja. – Bobéről szeretnék beszélni. Most nincs itt, de nem is számít. – Bár Bobe nem volt apa vér szerinti lánya, anya mégis kikérte a férfi tanácsát. Ugyanez történt, mielőtt Bokhvi ment el.

– Mi az? – kérdezte apa.

Anya egyik lábáról a másikra nehezedett, ujjai a kötényén matattak.

– Japánba akarom küldeni Bobét, hogy hozzámenjen egy koreai villanyszerelőhöz.

Mijong visszafojtott lélegzettel várta, hogy apa nemet mondjon.

– Micsoda? – húzta résnyire a szemét apa. – Azokhoz a rohadt japán fattyakhoz akarod küldeni őt? Bobe nem fog együtt élni az elnyomóinkkal!

Mijong szíve az egekig repesett apa szavainak hallatán. Bobe tehát itthon maradhat!

Ám anya nem adta fel:

– Megértem, ha nem akarod, hogy a lány Japánban éljen, de sok legény elment a falunkból. Ez az ember meg jó családból való. A lánynak nem lesz több ilyen lehetősége.

Apa lehorgasztott fejjel, kezét a háta mögött összefonva járkálni kezdett az udvaron. Anya lebiggyesztette az ajkát. Mijong a kezét tördelve várt a férfi válaszára.

Anya kihasználta az apa hosszú csendje kínálta lehetőséget, és így folytatta:

– Nem kell hozományt adnunk vagy házasságközvetítőnek fizetnünk, hogy férjet találjunk neki. Nem lesz anyagi teher többé.

Apa morgott valamit, de közben láthatóan megfontolta anya szavait. Mijong azt hallotta ki a szomszédok beszélgetéseiből, hogy a házasságközvetítő tényleg drágán dolgozik. A nő a falu egyik legnagyobb házában élt, amit a szolgáltatásaiért cserébe kapott földre épített. Nagy volt a kereslet a munkájára, és bizony magas árat kért az ígéretért, hogy fiú utódokhoz segíti a családokat. Mijongnak eszébe jutott egy apró, fürgén cikázó tekintetű nő, akit a piacon látott, csuklóján zörgő pénzeszacskóval. Lehet, hogy ő volt a házasságközvetítő?

– Már nincsen akkora vagyonom, mint hajdanán – jelentette ki apa, és igazat szólt. Az éles eszű üzletember egészen néhány évvel ezelőttig valóban tehetősnek számított. Hatalmas háza volt, ahol külön épületben éltek a nők és a gyerekek. Mijong ott bújócskázott, amikor időnként két féltestvérével meglátogatták a többieket. Ám immáron az egész család egyetlen, kis házban lakott, a szolgálók legtöbbjét pedig elbocsátották. Apa kénytelen volt minden földjét és ezzel együtt a munkásait is átadni a japánoknak. Mivel nem maradt más lehetősége, zöldségeket és egyebeket adott el közvetítőként a japánoknak. Gyakran méltatlankodott azon is, hogy túl sok szájat kell etetnie.

– Akkor legyen hát – zárta le a dolgot, hangjában némi megkönnyebbüléssel apa.

Mijong elvörösödött. Az ellenkezés szavai gyűltek össze a torkában.

– De… – kiáltott fel, ám aztán erőt vett magán.

Anya haragos tekintete a mellkasába fúródott. Ám nem foglalkozott többet Mijong kitörésével, és apához hajolva azt mondta:

– Köszönöm!

Apa szemöldökét felvonva fordult Mijong felé. Váratlan figyelmétől Mijong arcát elöntötte a forróság.

– És mi lesz a harmadik lánnyal, Mijonggal? Hamarosan neki is találni kellene valakit.

Mijong az ajkába harapott. Miért is nyitotta ki a száját? A rémálma tehát valóra válik. Segélykérőn nézett anyára, de ő üres tekintetet vetett rá. Anya kabátként viselte a saját csendjét, senki sem tudta, hogy mire gondol. Talán szomorkodott, hogy az utolsó lánya, Mijong is hamarosan elmegy. Az is lehet azonban, hogy egyáltalán nem érdekelte a dolog. Mijong mégis úgy érezte, hogy anya elrejti az érzelmeit a világ elől. Egyszer ugyanis látta, ahogy Bokhvi kedvenc levese felett sírdogál.

– Miért sírsz? – kérdezte tőle akkor Mijong.

Anya éppen a szójababcsírák drótos végeit tépkedte le, majd a megpucolt zöldséget könnyes szemmel a forró vízbe dobta.

– A lányok sorsa a szenvedés. Van egy mondás a nőkről: először apádat kell szolgálnod, utána a férjedet, majd a fiúgyermekedet. A házasságom kudarcot vallott, az országom cserben hagyott; ezért küldtem Bokhvit Mandzsúriába. Hogy neki jobb jövője legyen.

Anya azt gondolta, hogy Koreán kívül mindenhol csak jobb lehet. Talán ezért küldi Bobét is Japánba. Ám ha úgy gondolta, hogy a házasság nem jó dolog, miért akarta, hogy a lányai is megházasodjanak? Egy másik országban talán jobb a házasság? Mijong izzadt tenyérrel várta, mit mond anya a jövőjéről.

– Nagyra tartalak, amiért Mijongot is mihamarabb eljegyezve látni kívánod – kezdte anya –, de én szeretném, ha először befejezné az általános iskolát. Ő nem olyan, mint Bobe és Bokhvi. A tanára szerint Mijong okos, és egyszer még jó tanár lehet belőle.

Mijong elpirult döbbenetében. Anya általában fukarkodott a dicsérettel, úgyhogy a lány szívében öröm lüktetett.

– Egy lánynak otthon van a helye, szükségtelen az oktatása – jelentette ki apa.

Mijong reményei szertefoszlani látszottak. Amikor azonban apa elfordult tőle, valami fellángolt benne, és szenvedélyes szavak hagyták el a száját.

– Apa, én jó diák vagyok! Jobbak a jegyeim, mint a fiúknak! – Hát megtörtént. Életében először ellentmondott az apjának. Egész teste megfeszült; vajon verést kap-e érte? Meglepetésére apa arcán halvány mosoly villant fel. Persze az is lehet, hogy csak képzelte.

Mijong tudta, hogy igaza van. Tanítás után is bent maradt az iskolában, és a házi feladatával foglalkozott, amíg Kim tanárnő a dolgozatokat értékelte. Az osztálytársai kigúnyolták, amiért reggelente ugróiskola helyett inkább olvasott. Neki voltak a legjobb jegyei az osztályban, és örült annak, hogy egyre többet tud. Pont olyan szeretett volna lenni, mint Kim tanárnő, ez az okos hajadon.

Anya komoly arcát lesve remélte a segítséget. Arra vágyott, hogy kiálljon érte, valahogy úgy, amikor azt szerette volna, hogy Bobe harcoljon azért, hogy otthon maradhasson. Helyette persze Mijong tiltakozott Bobe érdekében, vörös csíkokat szerezve a lábszárára. Furcsamód mindez csak felbátorította a kislányt.

Mijong éppen arra készült, hogy még egyszer felszólaljon apával szemben, de anya végül közbevágott.

– Emlékszel még Sin úrra? – kérdezte anya. – Ellopta a földemet, mert nem tudtam olvasni! Nem szeretném, hogy ugyanez történjen Mijonggal is.

Anya számtalanszor elmesélte már ezt a történetet a lányainak és apának, de ezúttal még jobban kitágultak az orrlyukai dühében, mint korábban.

– Amikor megözvegyültem, Sin, az a sötét figura rávett, hogy írjam alá azokat a papírokat, így a halott férjem földje az övé lett, ő pedig eladta! – zihálta. – Mijong tanuljon inkább, hogy ne kövessen el ilyen hibákat. Ő az egyetlen a lányaim közül, aki még hasznát is veheti az iskolának.

Anya szavai úgy melegítették fel Mijong szívét, mint egy tál szundubu ccsige, finom tofus ragu. Anya végtére is a pártját fogta. A lányoktól azt várták el, hogy otthon segítsenek, Mijong pedig azt hitte, hogy anya nem sokra tartja a tanulást – de most megértette, hogy a tudás egyfajta védelmet nyújt neki és a családjának.

A beszélgetés azonban megviselte anyát; arca megrándult, és az egyik oszlopba kapaszkodott, hogy megőrizze az egyensúlyát. Ajka felett verejték gyöngyözött.

Mijong apára nézett, de a férfit a legkevésbé sem érdekelte az asszony egészségi állapota. Komor árny ereszkedett az arcára, amikor megszólalt:

– Szerintem csak az idejét vesztegeti a tanulással, de, jó, fejezze be az általános iskolát, majd utána megházasodik. Legyen így.

Mijong nagyot sóhajtott, anya homlokának ráncai pedig kisimultak. A lány megkönnyebbült: még van másfél éve, tizenhárom éves koráig ugyanis nem kell a házassággal foglalkoznia.

Mijong gondolatait apa szakította félbe:

– Gyere át jövő héten segíteni az aratóünnep előkészületeiben. A lányok hatalmas felfordulást csinálnak a házban.

– Igen, apám – válaszolta Mijong, és örült a meghívásnak. Biztosan jól fognak szórakozni, és szívesen találkozott volna már a kedvenc féltestvérével, Tejonggal is. Szerette volna megünnepelni a mai kis győzelmét, hiszen kiállt magáért apával szemben, és megmenekült a házasságtól. Egy időre legalábbis.

Harmadik fejezet
1928. szeptember

Mijong a madarakat számolta az apa házáig tartó kétórás úton, és próbált megfeledkezni arról, hogy Bobe hamarosan elmegy otthonról. A csogori{1} ujjával letörölte az izzadságot a homlokáról, majd apa házának bejárata előtt a krémszínű falnak dőlve leguggolt. A zsákjából cukor és szezámmag illata szállt fel, Mijong szájában pedig összefutott a nyál. Anya szépen podzsagiba, csomagolásra szolgáló ruhaanyagba tekerte az apa első feleségének ajándékául szánt édes rizssüteményt. Apa minden családtagjának jutott belőle. A hat gyerekéből hárman már megházasodtak vagy munkát találtak, és azért költöztek el, így hárman éltek még közülük a házban. Mijong arra számított, hogy legközelebb csak otthon kap majd ennivalót. Apa első felesége ritkán kínálta meg bármivel is.

Mijong nagyokat ütött a fából készült kapura a hatalmas fémkopogtatóval. Megigazította a copfjait, leporolta a szoknyáját, ahogy azt anyától látni szokta, hogy köszöntse apa szigorú első feleségét, aki egyszer már elfenekelte, amiért megfeledkezett a meghajlásról.

Hangos puffanás visszhangzott bentről, majd közeledő lépések, az udvaron felvert kavics zaja hallatszott. Mijong párnája is ezt a roppanó hangot adta azon az estén, amikor beleverte a fejét, miután apa beleegyezett Bobe házasságába. A feje lyukat vájt a hajdinamaggal töltött kemény, négyszögletes vánkosba, ami pont olyan volt, mint a szívében tátongó lyuk. Mijong és Bobe egymás kezét fogva aludtak el, miközben azzal nyugtatták magukat, hogy elképzelték a hatalmas, szép japán házakat meg a sok húst, amit Bobe majd enni fog.

Amint apa házának nehéz kapuja kitárult, Mijong tizennégy éves féltestvére, Tejong jelent meg. Mijong száján fülig érő mosoly szaladt végig, és picit enyhült a szomorúsága is. Szeretett a fiúval sziklára mászni meg fogócskázni, és a fiú szemének ragyogása alapján biztos lehetett abban, hogy Tejong is hasonlóképpen érez.

– Oppa! – szólította meg őt Mijong, ahogy az idősebb fiútestvéreket szokás.

– Gyere be! – szólt Tejong mély, inkább már férfias, mintsem gyerekes hangon. Magasabbnak tűnt, mint legutóbb, amikor a lány egy hónapja itt járt. Mijong még nem szokott hozzá a szemüveghez, amit Tejong viselt, bár nem is olyan rég kezdte el hordani.

Mijong átlépte a küszöböt, és belépett az övéknél jóval nagyobb, hagyományos ház udvarára. A négyzet alakú udvar mindkét oldaláról több szoba nyílt. A forró nap elől létfontosságú árnyékot nyújtó, felfelé kunkorodó ereszek felett a tetőt fekete cserepek borították. A szobák előtt széles, magas folyosó húzódott, amelynek hűvösében az ember szívesen üldögélt és szürcsölgette a hideg árpateát. A jobb oldali női házrészbe vezető rizspapír tolóajtó nyitva volt, így Mijong láthatta, hogy apa első felesége és két lány féltestvére előregörnyedve ruhaanyagokat vagdos, majd azokat farudakra kötözve zászlókat készít.

– Gyere be! – intett Mijong felé apa első felesége. Hangja érzelemmentesen csengett az udvaron, és egyáltalán nem tűnt hívogatónak. Annak ellenére, hogy a két lány keresztnevének egyik szótagja, a -jong megegyezett az övével, Mijong egyik féltestvéréhez sem érezte közel magát. Ha Bobe elmegy, Tejong marad az egyetlen játszótársa a családban.

Mijong megállt, és meghajolt apa első felesége előtt.

– Üdvözöld apádat is, beszélni akar veled – mondta a nő. – Tejong, kísérd be őt.

Mijong lány féltestvérei felnéztek a munkából, de mintha észre sem vették volna őt. A torkát a magány kaparászta. Bobe máris hiányzott neki.

Mijong letette az édességet a teraszra, majd a fiú társaságában átsétált az udvar túlsó oldalára, a férfi házrészbe, apa dolgozószobája felé. Elhaladtak az aratóünnepre már feldíszített közös használatú szoba mellett is. A hamarosan a halott ősöknek szánt finomságoktól roskadozó, hatalmas faoltár mögött ötrészes paraván állt. Mijong gyomra korogni kezdett, ahogy eszébe jutott a szezámmaggal, gesztenyével és más finomságokkal töltött, fenyőtűk felett gőzölt, félhold alakú rizssütemény, a szongpjon. Ahogy apa bevételei apadtak, úgy váltak egyre szerényebbé a felajánlások, de még mindig ízletesebbek voltak annál az édességnél, amit hozott. Ám pontosan tudta, hogy esélye sincs megkóstolni a finomságokat.

Mijongot mindig hazaküldték még az ünnepség kezdete előtt, és otthon, anyával és Bobével ettek csont, egyszerű zöldséges lepényt. Minden bizonnyal azért nem ünnepelhetett apa családjával, mert anya csak az ő második felesége volt. Belesajdult a szíve a hűvös fogadtatásba, de azért örült, hogy együtt lehetett Tejonggal.

– Tongseng van itt. Bejöhetünk? – kérdezte Tejong a vékony rizspapír ajtó túloldalán ülő apától Mijongra mint a fiatalabb lánytestvérre hivatkozva.

– Gyertek! – zengett fel apa mély, erős orgánuma.

A két gyerek belépett a szobába, majd a párnákra térdelt.

– Üdvözöllek, apám! – hajolt meg Mijong.

Apa a karját a térdén nyugtatta, előtte a padlón kiterített újság hevert. Gyér szakálla a nyaka alá ért. A pipájáért nyúlt, ami a mellette lévő lakkozott asztalkán pihent, és mélyen beszívta a füstöt.

– Gondolkodtam a múltkori beszélgetésünkön – mondta.

Mijong kiegyenesedett. Abban bízott, hogy a férfi meggondolta magát, és mégsem küldi el Bobét.

– Arról, hogy meg kellene házasodnod – folytatta apa.

Mijong csalódottan zuhant magába. Már megint ez a téma! Ráadásul most anya sincs itt.

– Reggel részt vettem a falugyűlésen, és szóba elegyedtünk Jang gazdával – mondta apa. – Van egy tizennégy éves fia, olyan idős, mint a bátyád, és néhány év múlva feleséget akar neki. Megegyeztünk abban, hogy ketten jó pár lennétek.

Mijong torkát a döbbenet szorongatta. Ismerte Jang fiát, Ilszut az iskolából még mielőtt az néhány évvel korábban befejezte volna a tanulást. Alacsony, cingár, ragyás fiú volt. Nem hagyta békén a többieket. Egyszer ok nélkül megrugdosta az egyik osztálytársukat.

– De… De hát az egy hitvány alak! – tört ki Mijongból. – Bánt másokat!

Apa összehúzta a szemöldökét. Nem lehetett tudni, hogy vajon a lánya feleselése miatt volt-e dühös, vagy pedig azon lepődött meg, amit Ilszuról hallott. Lassan lehunyta a szemét, majd újra kinyitotta. Elszánt tekintete nem változott. Még az is lehet, hogy sajnálta a lányt, de semmi esetre sem mutatta ki az érzéseit.

Mijong segélykérőn nézett a bátyjára. Ő is elborzadt a lehetséges vőlegényjelölt személyén. Tejong még nem házasodott meg, Phenjanba készült, középiskolába. Jól ment neki a matematika, és megszerzett egy ösztöndíjat, hogy a nagyvárosban folytassa a tanulást. Úgy tervezték, hogy apa egyik barátjánál fog lakni, és a szállásért meg étkezésért cserébe a férfi gyermekeinek tanítója lesz. Mijong azt kívánta, hogy bárcsak fiú lenne, és házasodás helyett pénzt kereshetne, hogy úgy járjon iskolába, mint a bátyja.

Tejong mintha szólásra nyitotta volna a száját, de aztán inkább csöndben maradt.

– Ilszu tiszteletre méltó családból származik, a földjeik is jövedelmezők – jelentette ki apa ellentmondást nem tűrő hangon.

– És mi lesz az iskolával? – vöröslött Mijong arca.

– Az általános iskolát még elvégezheted, de utána hozzámész a fiúhoz! – Apa a nők szobája felé fordult. – Még szerencse, hogy ezt meg tudtuk beszélni Janggal, így nincs szükség drága házasságközvetítőre, mint a nővéreid esetében. Meg így biztosan jó családba kerülsz.

Mijong is arrafelé nézett, mint apa, és Ilszunál kedvesebb és jóképűbb férfiakat képzelt a lány féltestvérei mellé. A tizenöt és tizenhat éves lányok egyike sem volt olyan szép vagy kedves, mint Bobe. Lehet, hogy Mijongnak jobban kellett volna éreznie magát a két testvére jövőbeli házassága miatt, de képtelen volt erre. Apjával azonban nem beszélhetett többet a dologról. Éppen elégszer szembeszállt már vele.

Így, hogy Mijong immáron arcot is tudott társítani a leendő férjéhez, elöntötte a nyugtalanság. Elpirult, amikor látta az I család friss házasait a falu bokrai közt csókolózni. Feszengés fogta el, amikor arra gondolt, hogy egyszer majd meg kell csókolnia egy fiút, különösen egy olyat, mint Ilszu. Gyerekeket meg aztán végképp nem akart tőle. Apának rengeteg gyereke született, de Mijong el sem tudta képzelni, hogy akár az első feleségével kedvesen viselkedne. Anyával is annyira rideg volt. Sohasem látta apát és az első feleségét beszélgetni. A nő és apa is a saját szobájában töltötte az idejét. Nyomorúságos dolog lehetett ez a házasság!

– Menj, és segíts a nővéreidnek! – rivallt rá apa. – Nincs több mondanivalóm. Majd mondd el anyádnak is.

– Igen, apám – motyogta Mijong.

Mijong és Tejong felállt, majd tiszteletteljesen az ajtó felé hátrált. Miután Tejong betolta az ajtót, halkan odasúgta:

– Sajnálom.

– Nem akarok megházasodni, és különösen nem Ilszuval – szorította ökölbe a kezét a lány.

– Megértelek. Bárcsak tehetnék érted valamit… – Tejong a csupasz lábszárára bámult, és a lábujjait mozgatta. – Apa azt mondta nekem, az ő felelőssége férjhez adni titeket, úgyhogy szerintem nem fogja meggondolni magát.

Az apja szempontjaival szembesülve Mijong ujjai valamelyest engedtek a szorításból. A férfinak is volt miért aggódnia.

– De ez akkor is igazságtalanság!

– Tudom. Te okos vagy, neked kellene folytatni az iskolát, nem nekem – mondta Tejong.

– Bárcsak én is úgy tehetnék, mint te… – A lány hangjából lassan elpárolgott a remény.

– Jó tanuló vagy. Gyorsabban megtanultad használni az abakuszt, mint bármelyik lány, akit ismerek.

– Apa szerint a lányoknak egyáltalán nem kellene iskolába járnia. Szerencsém van, hogy az általános iskolát elkezdhettem.

Tejong megint a lányra nézett, és ezúttal felcsillant a szeme:

– A phenjani középiskolákba is járnak lányok! Lehet, hogy ott kellene folytatnod az iskolát, mielőtt megházasodsz.

– Tényleg? – Korábban eszébe sem jutott, hogy továbbtanulhatna, ezúttal azonban már látta is magát Phenjanban, ahogy iskola után Tejonggal sétál a nyüzsgő utcákon. Csak egyszer járt a városban, aznap, amikor Bokhvi Mandzsúria felé indult. Az utcákon lovak, szekerek és autók tömege nyüzsgött. Annyira szerette volna látni a híres éjszakai piacot, amiről az osztálytársaitól hallott! Elképzelte, ahogy a világító fények alatt sétál a pultok között, és minden kedvenc ételét, még a szundét, a véreshurkát is megkóstolja.

– Lehet, hogy egyszer majd eljöhetsz hozzám – mondta Tejong, és játékosan a bordái közé bökött. – Gyere, menjünk innen! Meg akarom mutatni neked az új búvóhelyemet. Utána majd segíthetsz.

Tejong és Mijong megmászták a ház mögötti sziklákat, és amikor elfáradtak, hvatu kártyákkal játszottak. Ám a fekete felhő továbbra is ott járt Mijong nyomában. Amikor pedig az egyik lány féltestvére játszani kezdett a tizenkét húros gajagümön, a mélabú lüktetni kezdett a halántékában. Ahogy nekiállt segíteni a testvéreinek és az apja első feleségének, a kukoricacsuhé babák mind szörnyetegeknek tűntek.

{1} A csogori a hanbok hosszú ujjú felső része.