© Mara Maxine, 2025

© Eleven Kiadó, 2025

Minden jog fenntartva!

A borítót tervezte: Müller Peti

mullerpeti.hu

Szerkesztő: Kal Pintér Mihály

Korrektúra: Valentin Kristóf

Tördelés: KFBook Design Stúdió

Kiadja az Eleven Kiadó Kft.

Budapest, 2025

Felelős kiadó: Libor Erzsébet és Bucsy Péter

Elérhetőség: info@elevenkiado.hu

Elektronikus formátum
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-615-6742-13-1

Az élet tele van buktatókkal.

Hol átugorjuk, hol elesünk bennük,

de mindenből tanulunk.

Ha az életünk nem is a terveink szerint alakul,

mégis képesek vagyunk meglátni az új lehetőségeket,

akkor egy csodálatos jövő vár ránk.

Születésünk pillanatában a vászon, amire életünk történeteit festjük, vajon még üres?

Lehetséges, hogy már eleve fel van skiccelve az előre megírt történetünk? Eleve elrendelt találkozások és érzések, amelyek elkísérnek bennünket, ha akarjuk, ha nem. Fekete-fehér vonalak kuszasága hálózza be életünk vásznát, amin nem fog a radír, és mi minden döntésünkkel újabb és újabb kitörölhetetlen vonalat húzunk, ami meghatároz bennünket. Ha pedig egy-egy jelentős emlék színezi tovább a belső képünk, akkor kirobbannak a színek, és ezernyi varázslatos érzéssel töltik meg ezt a bizonyos vásznat. De vajon lehet rajta változtatni? A már megfestett vászonra új történetet felvinni? Elővehetek új vásznat, ha úgy érzem, újra kell kezdenem? Vagy elégedjek meg vele, hogy az ezernyi tündöklő színt, amire nem akarok emlékezni, csak fekete festékkel tudom eltüntetni, és bárhogy is szeretném, már sosem lesz ugyanolyan, mint volt?

1. FEJEZET

Anne

Az élet egy ribanc.

A feje tetejére áll a világom egyetlen perc alatt. Most érzem először igazán, hogy a szívem minden egyes dobbanással a mellkasomnak feszül, az elmúlt hatvan másodpercben egyre gyorsabban és gyorsabban zakatolt.

Felkapom a fejem, amikor újra felhangzik a bemondó hangja. Ezúttal már egészen biztos, hogy nem hallucinálok. Pár perccel ezelőttig békésen olvasgattam a legújabb fantasyregényem, ami nagyon is ígéretesnek tűnt. De abban a pillanatban, hogy meghallottam Jack Carrigan nevét, kiesett a könyv a kezemből, és tompa puffanással a földön landolt. Nem túl sok focista van ezen a néven – pontosan egy –, előrecsúszom a kanapén, úgy figyelek a hírolvasó minden szavára, hátha többet megtudok. Jack… Nagyon rég nem hallottam róla. Mielőtt berántana a múlt, újra megszólal a hírolvasó. Elmondja, hogy Jack Carrigan az évtized igazolásával a Chicago Bears csapatából átszerződik a San Francisco Angels futballklubhoz. Mi a picsa??? – tátom el a számat. Megremegek a kanapén. Elképzelni is lehetetlen, mivel jár mindez. Fel sem tudom fogni ebben a pillanatban. Kétségem sem lehet afelől, hogy ugyanarról a Jackről beszél, mint akire én gondolok, mert egy interjút is bevágnak, amiben azt taglalja, mennyire várja az új kihívásokat a következő szezonban. Teljesen le vagyok sokkolva, miközben azt nézem, hogy mosolyog a kamerába.

– Jack – suttogom.

A fiú, vagyis most már férfi – vonásai egyszerre pont olyanok, és mégsem, valahogy érettebb lett –, és akibe őrülten szerelmes voltam a középiskolában, épp az előbb adott interjút a nagyszerű hírről. Kinek nagyszerű? Én ugyanis ma írtam alá egy több hónapos szerződést ugyanezzel a futballklubbal. Atyaég!

A férfi, akinek nyolc évvel ezelőtt összetörtem a szívét, egy városban lesz velem. Sőt! Egy munkahelyen. A tévére pislogok újra, mintha bármire is megadhatná nekem a választ.

A kábulatból a csajok zökkentenek ki, akik lendületesen bevágódnak a lakásomba. Grace egy üveg bort lóbál a kezében, mintha az most bármire is megoldás lenne. Tény, hogy rosszabb nem lesz tőle, de jobb sem. Elizabeth keze pedig tele van táblás csokival. Alkohol és édesség kombó, ami szerintük gyógyír mindenre. Melegség önti el a szívemet, amikor rájuk pillantok, és látom rajtuk, mennyire érdekli őket a sorsom. Amikor két éve beköltöztem ebbe a négyemeletes helyes kis téglaépületbe – amelybe azután rögtön bele is szerettem –, még nem sejtettem, hogy sokkal többet kapok itt, mint egy csodálatos kis lakást. A lányok szintén ebben az épületben laknak, ugyanazon az emeleten, csak egy ajtóval odébb. Mindketten igazi különcök, de valahogy az első pillanattól fogva megtaláltuk a közös hangot. Segítettek beköltözni, majd berendezni a lakást. Azóta elválaszthatatlanok vagyunk. Ez látszik is, ugyanis minden előzmény nélkül simán csak benyitottak, ezen pedig, őszintén szólva, meg sem lepődöm. Úgy jövünk-megyünk egymáshoz, mintha együtt laknánk. Imádom, hogy ilyen közvetlen a viszonyunk, és most ezt a szükség meg is követeli.

– Mi a helyzet? – kérdezem, miközben beljebb jönnek a nappaliba. Felveszem a könyvet, és a kisasztalra dobom magam elé, majd a kanapét megkerülve a háttámlára ülök, és a szemükbe nézek.

– Semmi különös – mondja Eliza fapofával. – Csak az, hogy a csapból is a pasid folyik. Ez a szitu. Gondolom, láttad, nem? – sóhajt egy hatalmasat, mintha az én terhem az övé is lenne.

– De, láttam – közlöm higgadtan. Valószínűleg azért, mert teljes sokk alatt vagyok még mindig. A csajok erősen felfokozott állapotba kerültek, mellettük én igazi érzelmi analfabétának tűnhetek. – Egyébként nem a pasim – jegyzem meg, mert megnyugtat, ha hangosan is kimondom. – Ezért jöttetek?

– Naná! – bólint Eliza.

Hát persze hogy most sem hagynak cserben. Érkezik a megnyugtató gondolat.

– A hírekben csak róla van szó. Ha vakok és süketek lennénk, ma este akkor is értesülnénk az átigazolásáról – folytatja Grace. – Bár a te esetedben kész szerencse, hogy ez megtörtént.

– Haha, marha vicces vagy – nyújtok rá nyelvet. – Add csak ide azt a bort! – kapom ki Grace szorításából az üveget, és ölelem magamhoz. – Ki kér? – kérdezem, miközben átmegyek a konyhába, ami csak pár lendületes lépés a nappaliból.

Két kéz emelkedik a levegőbe szó nélkül, miközben követnek. Előveszem a poharakat, a pultra csúsztatom jó lassan, majd kitöltöm a bort. Közben a csajok is elhelyezkednek az étkezőpult körül a bárszékeken. A kedvenc részem a nappaliba nyúló konyha, amitől tágasnak tűnik az egyébként pici lakásom. Leülök én is velük szemben, majd játszani kezdek a poharammal. Addig tologatom a talpát, amíg végül egy síkba nem kerül az üveggel. Grace és Eliza csendben megvárja, amíg ezzel foglalatoskodom. Tudják, hogy szükségem van pár percre rendezni a gondolataimat. Amikor teljesen beállítom, hátradőlök.

– Szóval Jack Carrigan – töri meg az elnyújtott csendet Grace.

– Mostantól a San Francisco Angelsben játszik – folytatja Eliza.

– Ahová éppen ma szerződtem le – fejezem be. – Jól összefoglaltuk a helyzetet – vonom meg a vállamat, és ezzel nagy sóhaj szakad ki belőlem.

– A jó hír, hogy most már végre letöltheted a social appokat – próbálja elviccelni a helyzetet Grace. – Képzeld, új távlatok nyílnak meg előtted! Messenger és társai.

Grace azért szekál ezzel, mert nem használom a népszerű platformokat, ugyanis tényleg ki akartam zárni a kísértést az életemből, és ez tűnt számomra a legjobb megoldásnak. Korábban használtam a Facebookot, de azt vettem észre, hogy a keresőbe mindig ugyanazt a nevet ütöm be. Rájöttem, hogy ezt nem csinálhatom magammal, és hosszú évekkel ezelőtt egyszerűen töröltem ezeket az appokat. Annyira képtelen ez az egész helyzet, hogy amint egymásra nézünk, mindannyian elnevetjük magunkat. Nem is bírom abbahagyni, hosszú percekig csak nevetek. Ebben benne van az elmúlt napok összes frusztrációja meg ez az egész szituáció, amibe most belekeveredtem. Amikor végül abbahagyom a nevetést, rögtön könnyek kezdenek el potyogni a szememből. Régen meghoztam egy döntést. Egy nehéz döntést. De egy dologgal sosem számoltam. Sosem gondoltam, egyszer megint annyira közel leszek hozzá, hogy újra fájhat. Az eltemetett érzéseim, amiket egy sötét és mély helyre zártam, hamar felszínre törnek. Amióta elhangzott a hír, próbálom továbbra is elnyomni ezeket. Eddig sikerült. A lányok gyorsan átjönnek hozzám a pult másik oldalára, és megölelnek. Így álldogálunk együtt egy kis ideig. Erőt ad, hogy velem vannak. Ez a hármas ölelés biztonságot jelent, a külvilág nem is létezik most. Amikor megnyugszom, kibontakozom a karjukból, és kiegyenesedem a székben.

– Köszi, hogy itt vagytok nekem – hálálkodom rekedt hangon, miközben az utolsó könnycseppeket is kitörlöm a szemem sarkából.

– Ugyan! Fordított helyzetben mi is ezt várjuk el – üti el viccesen Grace.

– Oké, oké! Amennyiben sztársportoló szerelmet választotok, én ott leszek – kacsintok rájuk. Ünnepélyesen a szívemre helyezem a jobb tenyerem, a balt pedig a vállam fölé tartom.

– Ez egy új recept? – szúrja ki Grace a hűtőre mágnessel rögzített nyomtatott papírlapot.

– Igen. Tegnap került fel a blogra.

– Végre! – kiált fel Eliza. – Hosszú hónapok óta nem volt semmi új recept.

– Ez most szemrehányás, hogy unod a főztömet? – vonom össze a szemöldökömet.

– És mi a terv? – teszi fel a mindenkit foglalkoztató kérdést Eliza.

– Hogy megfőzöm? – mosolygok gúnyosan.

– Nem erre gondolt, te lökött, és ezt te is nagyon jól tudod – paskolja meg a vállamat Grace.

Ez a nagy kérdés. Mi a terv? Bár elfogy a palack bor és a csoki nagy része, mégsem jutunk közelebb a megoldáshoz. Nemrég szűnt meg a munkahelyem, és ez az új meló a focicsapatnál kisegít a nehéz helyzetemből, nem utolsósorban pedig remek fejlődési lehetőség. Miután elfogadtam a tényt, hogy az előző munkahelyemen anyagi okok miatt már nem tudnak tovább foglalkoztatni, hamar rájöttem, hogy a váltás szükségszerű, hiszen túlságosan megrekedtem az életben, és nem igazán léptem előre az elmúlt években. Most még túl nagy az érzelmi sokk, hogy továbbgondoljam, mi lesz, hiszen ma estére teljesen kimerültem. Különben is, „ami nem jött el, azon mit kell aggódni” – veszem kölcsön Grace szavait, és ezekben a percekben egyáltalán nem érdekel, mit hoz a jövő. Egy egészen halk és bizonytalan hang azt suttogja a fejemben, hogy akár minden rendben is lehet.

– Beszéljünk valami másról! – terelek. – Mi van az új munkáddal? – nézek Elizára.

A kérdésemre a lányok összenéznek. Ez nem jelenthet jót.

– Megint ezt a telepata izét csináljátok – mutogatok rájuk. – Engem is avassatok be!

A konyhaszekrényből előtúrok egy újabb üveg bort. Miután a poharak újra tele vannak, visszamegyünk a nappaliba, ahol leülnek a kanapéra, én pedig velük szemben a babzsákfotelbe huppanok. Imádom, hogy egy hullámhosszon vannak, és elő tudják adni a közös aggyal rendelkező sziámi ikerpárt, de ilyenkor baromi idegesítő, hogy nem értem, miről beszélgetnek. Hiába az összenézés, nekem ez nem mond semmit.

– Csak projektalapú megbízás – válaszol a feltett kérdésemre. – Pár hónapig tart – mondja nem túl élénk hangon.

– Miért így mondod? – kérdezem. – Hiszen ez nagyszerű! – örvendezem. – Már rég nem volt ilyen hosszú időre szóló megbízásod.

Elizabeth fotósként dolgozik, és a legtöbb munkája projektalapú. Ez nem újdonság számomra. Nagyon ritka, hogy pár napnál vagy hétnél hosszabb melót megcsípjen. Nagy a verseny a fotós szakmában is, és a jó kapcsolatok sokat számítanak. Az kapja a munkákat, aki több embert ismer. Az, hogy most egy hosszú távú megbízása van, stabilitást jelentene neki, és persze tervezhetőséget.

– Mert akivel együtt kell dolgoznom, az Alan – mondja fintorogva.

– Rohadt Alan Jenkins! – kiált fel Grace.

Erre leesik az állam. Alan Jenkins az a fickó, akivel Eliza legutóbb járt. Több mint három évig voltak együtt. Az egész kapcsolat egy kész anomália volt. Grace-szel sosem bírtuk a fickót. Amikor megismertem, úgy tűnt, minden rendben van. Mégis volt benne valami megmagyarázhatatlanul fura. Bár a kapcsolatuk kezdetét nem figyelhettem meg, Grace elmesélései alapján… Hát… Nem egy egyszerű képlet. Ahogy telt az idő, a kapcsolatukból elmaradoztak a romantikus gesztusok. Alan nem jött el a közös baráti eseményekre, mi valahogy már nem voltunk elég jók neki. Mindenhonnan késett, és mindig sietett. Állandóan kritizálta Eliza megjelenését. Soha semmi nem volt számára megfelelő, amit tett. Ez Eliza önbecsülését teljesen tönkretette. Amikor már a barátnőnk ott tartott, hogy véget vet a kapcsolatnak, újra előkerült a romantika, és ez így ment folyton-folyvást. Borzalmas időszak volt, és nagyon nehezen ért véget. Azóta még mindig nem önmaga, pedig hónapok teltek el. És ez a gané most újra itt van. Természetes, hogy azonnal elkezdjük félteni a barátnőnket.

– Ha csak Eliza közelébe is megy, kiherélem – közli Grace.

– Egyetértek. Lassú, és fájdalmas lesz – egészítem ki zord hangon.

2. FEJEZET

Jack

Tegnap este hivatalosan is bejelentették, hogy átigazoltam a San Franciscó-i csapatba. Azóta óránként szó van róla az összes sportcsatornán. Nem csak az én átigazolásomnak volt ekkora visszhangja. A sporthírekből többek között az is kiderült, hogy az egy hónappal ezelőtti áprilisi draftban, vagyis kiválasztásban, két újonc is csatlakozott az Angelshez. Willie Simmons és José Cruz. Ők szintén wide receiver, azaz elkapóposzton játszanak, mint én. Ugyan még nagyon fiatalok, de irtó tehetségesek. Róluk már korábban is adtak le anyagot, de most, hogy én is képbe kerültem, újra előveszik az infót. Természetesen azt taglalják, mennyi esélye lesz az idei szezonban az Angelsnek az új játékosokkal kiegészítve. Mindenki erre kíváncsi, hiszen tavaly éppenhogy csak nem nyert a csapat. Egy hónappal ezelőtt írtam alá a szerződést – ekkor találkoztam a két újonccal is személyesen –, de a menedzseremen, Aaron Youngon keresztül kikötöttem, hogy a rólam szóló hírt csak később jelenthetik be. Akartam pár hét zavartalan nyugalmat. Figyelembe vették a kérésem, és az átigazolási hírrel az utolsó pillanatig várt a klub, addig húzták, ameddig lehetett. Minden az én kényelmemet szolgálta. Az új csapatom menedzsmentje az összes igényemet figyelembe vette, és ez jó előjel. Chicagóban elégedett voltam, nem volt könnyű meghozni a végső döntést a költözéssel kapcsolatban, de fejlődni akarok. Egy még profibb csapatban még többet szeretnék tanulni, na meg persze megmutatni nekik, mit tudok én a sikerükhöz hozzátenni. Egyébként is már egy ideje érett a váltás lehetősége, mindenki csak arra várt, miként határozok. Aaron sok kaput nyitva hagyott, én meg dúskáltam az ajánlatokban. Több team is tárt karokkal fogadott volna, viszont az Angelsnél minden esélyem megvan rá, hogy a csapat első számú elkapójaként hozzájáruljak a győzelmekhez, és elhozzuk a kupát. Életemben először. A karrieremben eljött az idő, hogy feljebb lépjek. Huszonhat évesen nyomni kell látástól vakulásig, mert ki tudja, mit hoz a holnap. Számtalan társam sérül le egyik napról a másikra, és utána már nincs visszaút, el kell búcsúzni a játéktól, ami addig az egész életedet jelentette. A szülővárosomban töltött két hét pihenő után megszületett a fejemben a döntés, vagyis hogy ideje lépni Ciscóba, ahol a jövőm vár. Mindemellett pedig valami megmagyarázhatatlan érzés is vonzott oda. Még aznap elindultam Salt Lake Cityből, anyámtól, aki már korábban is jelezte – nem mindig finom utalásokkal –, hogy most már szálljak le a nyakáról, és húzzak el. Mosolyt csal az arcomra, ha arra gondolok, hogy az elmúlt hetekben mennyit idegesítettem, amikor unalmamban az egész házat rendbe raktam. A nála töltött idő alatt jövök mindig rá, hogy a pihenés szó még nem úgy szerepel a szótáramban, mint ahogy azt ő elképzeli. Több óra vezetés után, hajnalra meg is érkeztem Ciscóba. Az első napokban csak élveztem a névtelenséget, és felfedeztem a várost. Felvettem az elnyűtt Conversemet, ami a gimi óta megvan, és szabadon mászkáltam amerre kedvem tartotta. Természetesen az elmaradhatatlan álcám, a baseballsapka és a napszemüveg is rajtam volt, így élvezhettem, hogy nem járnak fotósok a nyomomban. Nem tolják az arcomba a mikrofont a riporterek, nem zaklatnak idétlen kérdésekkel. Mivel mára már az összes nyomtatott címlapon ott virítok, és nincs olyan csatorna, ahol ne szerepelnék, elkerülhetetlen volt előlépni. Sajtótájékoztatón veszünk részt a Levi’s Stadionban az új játékosokkal, amit az Angels PR-részlege szervezett meg. A nagy médiafelhajtás több jegyeladáshoz vezethet, legalábbis állandóan ezt hangoztatják. Mi pedig bólogatunk, mert ez a dolgunk, és el kell fogadnunk, hogy a profi futball sosem lesz csak futball. Mindig lesz egy olyan kötelességünk, amiért soha nem fogok rajongani. Aaron munkája pedig nem ér véget azzal, hogy leigazoltam, és jó helyem van. Mindig nyomon követi a híreket, ott van mellettem, ha szükségem van rá. Természetesen ma is elkísér, annak ellenére, hogy holnap már újra New Yorkban kell lennie.

– Szevasz, haver!

– Szia, Jack! – rázza meg a felé nyújtott kezemet.

Aaron makulátlan, szürke, háromrészes öltönyben feszít. Sötétkék inggel és egy fényes, szintén szürke nyakkendővel. Mellette a melegítő szettemben nem tűnök valami elegánsnak. Pont leszarom. De azt nem bírom megállni, hogy ne szóljak be neki. Imádom cukkolni az öltözködésével.

– A nyakkendőd olyan, mint egy rohadt fényvisszaverő póráz – jegyzem meg. – Megvakulok, ha rád nézek.

– Ez az ellenállhatatlan és lehengerlő személyiségem – vág vissza egy vigyorral. – Ne aggódj, majd megszokod! – kacsint.

Sosem marad alul, ha egy jó kis viccről van szó. Ez mindig is így volt. Az egyetemen kolis szobatársak voltunk. Mindketten üzleti kommunikáció szakra jártunk, nekem akkoriban kellett egy B terv, de mindig is a focizás volt a fő projektem. Ő viszont már akkor is az üzleti világba képzelte magát. Amikor világossá vált, hogy szükségem van egy menedzserre, Aaront kértem meg erre. Semmi tapasztalata nem volt, de ez engem nem érdekelt. Az volt a lényeg, hogy megbízhatok benne, és erre csak a legjobb barátom lehet alkalmas. Mivel alapvetően bizalmatlan típus vagyok, így számomra nem is volt kérdés, hogy ő egyengeti majd az utamat. A hosszú évek pedig bebizonyították, hogy helyesen döntöttem.

– Gyere! Öt perc, és kezdődik! – néz az órájára Aaron.

– Új óra? – kérdezem, miközben belépünk a stadion hátsó bejáratán.

– Ami azt illeti, igen. Kösz, hogy észrevetted – húzza ki magát.

Végigmegyünk a folyosón, és rákanyarodunk egy újabb egyenes szakaszra, ami a sajtószobába vezet. Kezdem kiismerni magam az épületen belül, ami miatt máris otthonosabb érzés itt sétálgatni.

– Nem nehéz? Nagyon, hmm… – keresem pár másodpercig a megfelelő szót, mire eszembe jut – áhh, igen! …impozáns darab.

Aaron ösztönösen az órájára simítja a kezét.

– Ezt kaptam magamtól, amiért összehoztam neked ezt a jó kis szerződést. És a legjobb, hogy csak háromhetes volt a várólista – büszkélkedik, miközben gondosan beállított fekete haján végigsimít a kezével.

Csak Aaron lehet képes ilyesmire. Türelmes, és ha valamire várni kell, az nem okoz neki gondot. Ellenben én impulzív embernek tartom magam. Képes vagyok a pillanat hevében dönteni, és csak később mérlegelni a következményeket.

– Néha akkora egy sznob vagy! – vágom a fejéhez.

– Helyetted is – néz végig rajtam nagyképűen. Kék szemében viszont mindvégig játékos fény csillog.

A teremben már rengetegen vannak, különféle csoportokban állnak, és egymással beszélgetnek az újságírók. Felsétálok az emelvényre a felmikrofonozott asztalhoz. Mielőtt leülök, kezet fogok mindenkivel. Nincs itt a teljes csapat. Csak az edzők, a két másik újonc és Nick Grant, a csapat nagyágyúja. Aaron lent az első sorban keres helyet magának, és rögtön a telefonját kezdi birizgálni.

– Üdvözlünk mindenkit! – szólal meg Andrew Shanahan. – Nem is húznám az időt sokáig. A mai eseményt azért szerveztük, hogy legyen alkalmuk megismerkedni az új játékosokkal – mutat végig rajtunk. – Jöhetnek is a kérdések!

Amint Andrew helyet foglal, a teremben lévő összes kéz szinte egyszerre emelkedik a levegőbe, harcolva az elsőbbségért. Andrew kisugárzása vezetőedzőként tekintélyt parancsoló. Tetszik, hogy most sem teketóriázik, egyből a lényegre térünk. Korábban rengeteg interjúhelyzetben láttam, mindig tisztelettel beszéltek vele és róla. Mellettem ül balra José és Willie, jobbra pedig Nick, majd Andrew, a jobb legszélén pedig Pete Werner, aki szintén edző. Egy szemüveges férfinak intenek a harmadik sorból, aki feláll, és máris darálja a kérdését. Hát kezdődjön!

– Üdvözlöm, Carl Anderson vagyok az SF Gate-től, és a kérdésem Nick Granthez szól. – Nick biccent, szőke haja ettől a szemébe hullik. – Mit gondol, hogyan befolyásolja a csapat idei teljesítményét az új felállás?

– Szakmai ügyekben kérdezze Andrew Shanahant, ő a csapat vezetőedzője! – Hangja kicsit kioktató, mint aki unja az ilyen kérdéseket. – Teljes mértékben megbízom az edző értékítéletében.

Nick uralja a terepet, és nem sétál bele a kétértelmű kérdésekbe. Új jelentkező van, egy hosszú szőke hajú, fiatal nő. Nick Grant nem új játékos, viszont a valaha volt legjobb irányítóként tartják számon, vagyis még aktív, emellett a csapatkapitányunk is, ami indokolttá teszi az ittlétét.

– Üdv, Emma Houston vagyok az SF Weeklytől, és azt szeretném megkérdezni Nicktől, hogy kivel randizik mostanság.

– Emma, ha ez személyes indíttatású kérdés, szívesen elmesélem az interjú után, hogy mi a helyzet a magánéletemmel – szól Nick egy kacsintás kíséretében.

Emma Houston elpirul, és már jön is a következő kérdés. A nő szóhoz sem jut. És ez így megy még egy ideig. Nick legalább annyiszor szerepel a bulvárlapok címlapján, mint a sporthírekben. Megpróbálják a magánéletét és a szakmai sikereit is aláaknázni. Mocskos hiénák. A kisujjadat nyújtod, és egyből a karodra ugranak. Újra Carl emeli magasba a kezét.

– Jack Carrigant kérdezném, mit gondol, idén is várhatunk öntől bravúros elkapásokat?

– Ezért vagyok itt – hajolok közel a mikrofonhoz.

– Értem, nos… – hümmög lekezelően a kérdező –, láthatunk magától olyan elkapást, mint tavaly Bobby Jamestől? – kérdi kissé gúnyosan Carl.

Bobby James bravúros elkapása a Chicago Bears Kansas City Chiefs elleni meccsén történt. A Kansas elkapója harminc yardnyi távolságra kapta el a labdát egy legendába illő ráfutással és touchdownnal. A srác úgy futott át a pályán, mint kés a vajon, a védőjátékosok pedig már csak a levegőt markolták utána. Ez a pillanat azóta is fáj. Hiába nyertünk, hiába volt több elkapásom, mindenki csak erre a pillanatra emlékszik. Nem elég jól játszani, legendába illően kell tenni.

– Jobbat is – jelentem ki nagyképűen. – Csak nézze majd a közvetítést az Angels-mérkőzések napjain! De küldhetek jegyet az első sorba is – vigyorodom el.

Carl nem vonul vissza, hanem újra kérdez. Olyan, mint egy véreb, aki szagot fogott.

– Az Angelshez négy évre szerződött le száznegyvenmillió dolláros fizetésért. Ez egy igen jelentős összeg. Ezért hagyta ott a chicagói csapatot? A pénzért?

Ha nem kérdezné rosszindulattal a hangjában, ártatlan érdeklődésnek is hihetném. De ha az ember újságíróval beszél, nagyon vigyáznia kell, mit ejt ki a száján, mert másnap már a címlapon találkozik vele, de úgy, hogy minden egyes kibaszott szavát kiforgatják. Most is várok egy percet, mielőtt megszólalok, miközben legszívesebben baromnak titulálva leoltanám a firkászt.

– A szakmai stáb meggyőzött arról, hogy egy nagyon jó csapat van kialakulóban, és szerették volna, hogy én is a részese legyek. Az erősítés jelen állás szerint jól halad. Hatalmas elszántsággal és nagy bizakodással várjuk a szezont, és remélem, nemcsak a tulajdonos, hanem ön is úgy gondolja majd, hogy mindez jó befektetés volt. Egyébként – támaszkodom az asztalra – csak akkor kapok ennyit, ha az összes bónuszom megvalósul, az pedig azt jelenti, hogy már a Vince Lombardi-trófeát is a magasba emeltük.

Nick veregeti meg a hátamat.

– Ügyes volt, haver – súgja felém.

– Ha már bónuszok… – veszi elő megint bicskanyitogató stílusát Carl –, bónuszok nélkül is kiemelkedő ez az összeg – tartja a szemkontaktust –, feltűnne egyáltalán, ha a bónuszait meg sem kapná?

Többen felszisszennek a kérdés hallatán. Rám utazik a csávó, ez már világos. Kíváncsi lennék, hogy ma csak engem nézett ki, vagy tettem valamit, amivel magamra haragítottam.

– Soha senkitől nem fogok bocsánatot kérni azért, amit elértem. Nézze – szólal meg keményebben a hangom –, a döntésemet szakmai szempontok alapján hoztam! Boldog leszek, ha mindent megteszünk, hogy a szurkolóink elégedetten dőljenek hátra a szezon végén.

És ez így ment még nagyjából húsz percen át a többiekkel is. Carl nem kapott több szót. Andrew gyorsan reagált, és intett a stábnak, hogy pörgessék meg a további kérdést is. Ez számomra a szükséges, de kevésbé élvezetes rész. A mi esetünkben sem mindig mindenkit az érdekel, milyen csúcsteljesítményt nyújtottál a pályán. Nem ritka, hogy a magánéletünk legalább annyira felkapott téma, mint a korábbi teljesítményünk. És ez egy tipikus riporteri játék – legalábbis az eddigi tapasztalataim szerint –, aminek az a célja, hogy szétcincáljanak. Apró, kis darabokra. Az én magánéletemen nem tudnak csámcsogni. Nem adok kapaszkodót ehhez. Az, hogy valahol látnak randizni vagy egy újabb csajjal vacsorázni, nem annyira izgalmas. Ezért dobta be ez a gúnyos kis pöcsfej Bobby James nevét vagy a fizetésemet. Tudta, hogy ezekkel meg tud szorongatni. De kiváló a mesterem. Elég volt csak Aaronra pillantanom, és a feltörni készülő haragom azonnal csillapodott. A szaftosabb részletekre mennek, ezekből pedig Nick rengeteg morzsát dob nekik. Most is belekeveredett valami botrányba. Én viszont spórolok még a morzsákkal is. Azt akarom, hogy kizárólag a játékomat lássák, és ez határozzon meg engem.

Végre meghallom az edző hangját.

– Köszönjük, hogy eljöttek, lejárt az időnk – jelenti ki Andrew.

– Várjon, még egy kérdés! – pattan fel egy újabb riporter.

– Ezért a szemtelenségért a csapatom már rég a büntető futását végezné – jegyzi meg játékosan Andrew. – Tessék! – ad szót, de már nem ül vissza a helyére.

– Köszi, edző. Ígérem, megfontolom a futást – nevet a riporter. – Nos, Thomas Baker vagyok az SF Chronicle-től, és azt kérdezném Andrew, hogy idén bevezet-e valamilyen új edzésmódszert, vagy a jól bevált taktikákat alkalmazzák?

– Nos, gondolom, erre a kérdésre minden ellenfelünk elkezdte hegyezni a fülét. – A teremben nevetni kezdenek, ugyanis nem szokás a csapat trükkjeit közzétenni ország-világ előtt. Miután elhalt a moraj, Andrew folytatja. – Készülök újdonsággal, de erről nem mondhatok most többet a nagyközönségnek. Hamarosan minden kiderül – mosolyodik el.