BORÍTÓ

Fordította: Gergely Erzsébet 1–6. fejezet Lukács Katalin 7–12. fejezet

A mű eredeti címe:

Sigmund Freud: Zur Psychopatologie des Alltagslebens

A fordítás S. Freud: Gesammelte Schriften,

Internationaler Psychoanalytischer Verlag,

Leipzig–Wien–Zürich,

1924. IV. Band alapján készült.

Borítóterv: Szabó Vince | Malum Stúdióó

Könyvterv: Gelányi Mariann

Hungarian translation © Gergely Erzsébet,

Lukács Katalin jogutódai, 2021

Hungarian edition copyright © GABO Kiadó, 2021

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Elektronikus kiadás v.1.0.

ISBN 978-963-566-141-1

Kiadja a Gabo Könyvkiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Rózsa Judit

TARTALOM

Előszó az első, 1923-as magyar kiadáshoz

Bevezetés a második, 1958-as kiadáshoz

1. FEJEZET

Tulajdonnevek elfelejtése

2. FEJEZET

Idegen nyelvű szavak elfelejtése

3. FEJEZET

Nevek és szófűzések elfelejtése

4. FEJEZET

Gyermekkori emlékek és fedőemlékek

5. FEJEZET

Az elszólás

6. FEJEZET

Félreolvasás és elírás

7. FEJEZET

Benyomások és szándékok elfelejtése

8. FEJEZET

Az elvétés

9. FEJEZET

Tüneti és véletlen cselekvések

10. FEJEZET

Tévedések

11. FEJEZET

Kombinált tévcselekmények

12. FEJEZET

A determinizmus

Elvétések jegyzéke

Irodalom

A GABO KIADÓ E-KÖNYVEIRŐL

HA TETSZETT A KÖNYV, OLVASSA EL EZT IS

Előszó az első, 1923-as magyar kiadáshoz

A mindennapi élet pszichopatológiája első kötete egy sorozatnak, mely Freud professzor korszakalkotó munkáit fogja a magyarul olvasó közönség számára hozzáférhetővé tenni. Jelentős szempontok indokolták, hogy éppen ez a kötet kerüljön a sorozat élére. A lélekelemzés megalkotójának e műve ugyanis a legtermészetesebb bevezető a tudatlan lelkivilág rejtélyébe, melyhez az álomkutatások, a neurózistan és a néplélek alkotásai felől csak nagyon szövevényes gondolati utakon át lehet eljutni. A „mindennapi pszichopatológia” tényeit ezenfelül mindenki önnönmagán is észlelheti és elemeire boncolhatja, amely elemző munka mintegy előiskolája lehet a komplikáltabb lelki alakulatok analízisének.

De eltekintve didaktikai értékétől, elméletileg is nagy jelentőségű művet nyújtunk át önöknek itt magyar fordításban. Amit eddigelé csak teoretikusan emlegettek – hogy az egészséges és kóros nyilvánulási formák a lelkiek terén is éles határ nélkül folynak át egymásba az itt adatszerűén is bizonyítást nyer. Elképzelhető, hogy ezzel mennyire növekedett megértő- és beleérző képességünk a tulajdonképpeni lelki megbetegedésekkel s a lélek egyéb rendkívüli állapotaival szemben. A meglepő példák százain mutathatja ki továbbá Freud a kivételt nem ismerő meghatározottságnak, a determinizmusnak uralmát a lelkiek terén is: s hogy ez úgy bölcselmi, mint gyakorlati – főleg kriminálpszichológiai – szempontból mit jelent, aligha szükséges külön is hangoztatni; ám sokat tanulhat e műből a pedagógus is, főleg a gyermekkori és az ún. „fedő”-emlékképek értelmezése révén. Még a tudománytól egészen távol álló körök sem vonhatják ki magukat teljesen e mű hatása alól, mely – ellentétben sok más, voltaképpen hipochondriát termelő orvosi könyvvel – még vigasztalással is szolgál, amennyiben igen sok, eddig kóros agyműködéssel magyarázott „tévcselekményről” mutatja ki, hogy az igenis a logikusan működő ép elmének – igaz, hogy tudattalan törekvésektől befolyásolt – működésmódja.

A fordítás igyekezett szó szerint ragaszkodni a német eredetihez, s ha másképp nem volt lehetséges, a formai szempontokat alárendelte a tartalmiaknak. Csak néhol volt elkerülhetetlen a német példákat megfelelő magyarokkal is illusztrálni.

Dr. Ferenczi Sándor

Bevezetés a második, 1958-as kiadáshoz

Tavaly, 1956-ban volt Sigmund Freud születésének századik évfordulója. Sokakat szinte meglepetésként ért a centenáriumi ünnepségek híre, hiszen még alig csitultak el azok a viharok, amelyeket a pszichoanalízis tanainak felfedezése és elterjedése az egész szellemi életben keltett, s a mai felnőtt nemzedék még kortársának tudta a nagy aggastyánt, akit a hitlerizmus elűzött hazájából, s akinek közvetlenül halála előtt, a második világháború kitörésének évében megjelent utolsó írásai még egyszer tanúságot tettek töretlen szellemi erejéről és tudományos bátorságáról.

Freud művében sok, ami vitatott, sok, ami talán mindig is vitás marad. De van benne – életművében: művében és személyiségében – valami, amit soha senki, legelszántabb ellenfele vagy legélesebb bírálója sem vont kétségbe: ez pedig a rettenthetetlen igazságkeresés szenvedélye, amely tévedéseiben is valamiként megrendítő, mert nem riad vissza semmitől, nem kímél senkit, legkevésbé azt, akiben ez a szenvedély él, s aki magát e szenvedély eszközének tudja. Freudnak volt mersze ahhoz, hogy a lélek mélyének erőit, amelyeket nem utolsósorban önmagában, önmaga elemzésével fedezett fel, saját lelki életének leleplezésével, saját tettei, gondolatai, tünetei, álmai, tévcselekményei végigelemzett tudattalan motivációjának kiszolgáltatásával mutassa be a világnak. Önvallomásának átütő ereje miatt korunk nagy írói közül sokan Freudot írótársukként, művét pedig irodalmi alkotásként értékelték, s a pszichoanalízis tanainak hatása talán éppen az irodalomban s az irodalmon át volt a legnagyobb. Alighanem Freud nagyszerű írástudása és jelentős modern regényírók emberszemléletére gyakorolt befolyása adhat elsősorban magyarázatot arra, hogy tanításának alapgondolatai és alapfogalmai világszerte utat találtak a köztudatba, s mint egyik magyar bírálója helyesen jegyzi meg, hatásuk „olyan emberek gondolkodásában is észlelhető, akik talán soha nem olvastak pszichoanalitikus műveket; mindennapi mondanivalóik megfogalmazásában már felbukkannak fordulatok és utalások, melyek a pszichoanalitikus tanítás sugalmazásai”.

Persze ez a fajta népszerűség nem mindenben vált a pszichoanalízis javára, hanem sok félreértés, félremagyarázás, téves világnézeti és erkölcsi hivatkozás, sőt torz divatjelenség kiindulópontjává lett. Freud maga rendkívül lelkiismeretes tudós volt, aki igen óvatosan fogalmazta meg tételeit, mindig utalva a pszichoanalitikus megismerés korlátaira, valamint saját kétségeire és fenntartásaira, elméletei véglegességét és általánosíthatóságát illetően: nagy gonddal szabta meg a pszichoanalízis alkalmazhatóságának feltételeit is. Eredeti műveinek közreadása – szemben a mindig torzító népszerűsítésekkel és pamfletszerű állásfoglalásokkal a pszichoanalízis mellett vagy ellen – nemcsak arra nyújt lehetőséget, hogy az olvasó tiszta forrásból ismerje meg azt a tudásanyagot, amely pozitív és negatív értelemben oly nagy befolyást gyakorolt korunk szellemi életére, s saját tapasztalatból önálló ítéletet alkothasson róla; talán még lényegesebb az, hogy ily módon lefoszlik a titokzatosságnak az a bűvköre, amely a pszichoanalízist a be nem avatottak szemében körülveszi, s mindenféle lélektani miszticizmus meg irracionális ösztönösségkultusz alapjául szolgál. Ez a fajta sejtelmes tévképzet a freudi tanok tartalmáról ugyanis szöges ellentétben áll azoknak a valóságos jellegével. Mert – mint Thomas Mann oly szépen megfogalmazta – Freud kutatói érdeklődése a tudattalan, az ösztönök és indulatok világa iránt „félreérthetetlenül nem szellemtagadó és természetkonzerváló hízelgés az ösztönösségnek, hanem az értelem és a szellem forradalmian felismert jövőbeli győzelmének – a felvilágosodásnak szolgál, hogy ezt a tilalmas szót legnagyobb, s az idők hullámzásaitól legfüggetlenebb értelmében használjuk…” Freud művében valóban a felvilágosító elem a lényeges, ez teszi indokolttá, hogy a nem szaktudományos érdeklődésű olvasóközönség is megismerkedjék vele. Nem a tudattalan és az egész ösztönvilág „ördögeivel” való szenvedélyes foglalkozás a pszichoanalízis értelme, hanem az ördögűzés. Mint egy másik nagy író, Arnold Zweig írta a Freud-centenárium alkalmából a Neue Deutsche Literaturban, a Német Demokratikus Köztársaság vezető irodalmi folyóiratában: „Mintha a fehér fajta mind ez ideig csak bolygójának a Nap felé forduló felét lakta volna, és Freud fedezte volna fel számára a glóbusz másik, nem tudott (tudattalan) féltekéjét… az embernek nincs már önmagában és lábai alatt pokla, amelyben ördögök és démonok túlságra növelik a gonosznak világi hatalmát.” A zweigi szóhasználat – „ördögök”, „démonok” – nem véletlen jellegű. Jól tudjuk, hogy azok a lelki jelenségek és lelki kórtünetek, amelyeknek tudattalan okait Freud feltárta, nemcsak abban a régmúlt korban szolgáltattak alapot mindenféle misztikus elképzelésekre és praktikákra, amikor még a hisztérikákat boszorkányokként égettek meg, és szerencsétlen elmebetegeket ihletett prófétákként, csodatevő szentekként ünnepeltek vagy démonok megszállottjaiként üldöztek; szerepet játszanak az ilyesmik az irracionalizmus modern megnyilvánulásaiban is, többek között mai vallásos és egyéb ideológiai képzetekben, sok évszázados múltból fennmaradt klerikális vagy új keletű fasiszta babonákban és rítusokban. Helyesen írja a Tagebuchnak, az osztrák kommunisták Ernst Fischer szerkesztette folyóiratának centenáriumi megemlékezése: „Freud, a huszadik század felvilágosodáspárti polgára, akárcsak Thomas Mann és Einstein (akik ugyan felülmúlták őt politikai nézeteik következetességében), semmit se gyűlölt jobban, mint az irracionalizmust vagyis saját társadalmi osztályának újabb keletű ideológiai alapját.”

De Freud művének a polgári felvilágosodás jelentős dokumentumaként való értékelése természetesen nem jelentheti kritikátlan elfogadását. Nem csak arról van itt szó, hogy némely pszichoanalitikus elméleti általánosításban bizonyos mértékig előítéletként játszhatott közre az, amit Freud először önmagán és beteganyagának saját személyi és társadalmi helyzete által meghatározott körén ítélt meg. Freudnak nem csak saját maga pszichológiájában voltak meg a korlátai, amelyek határt szabtak megismerőerejének és egyes tételei érvényének vagy általánosíthatóságának, őt magát pedig sokoldalúságában is bizonyos módon egyoldalúvá tették; korlátként hatott ideológiájában, tapasztalatszerzési körében és elméleti láthatárában az, hogy egy adott történelmi korszak meghatározott társadalmi rendjében nevelkedett és élt, e renden belül pedig egy önmagával mind mélyebb ellentétbe kerülő osztály tagja volt – bécsi polgári intellektuel a huszadik század fordulóján. Nagy forduló volt ez. Amikor Freud négyéves korában a morvaországi Freiberg városkából, ahol született, Bécsbe került, a bécsi polgárság Johann Straussért rajongott; amikor nyolcvankét éves korában menekülnie kellett Bécsből, Hitlert ünnepelte ez a tömeg. A keringő mámorától a hitlerizmus örvényléséig nemcsak az „ösztönsorsok”, hanem elsősorban a társadalmi és gazdasági rend szerkezetének sajátos alakulása vezet. Azokat a társadalmi-gazdasági erőket, az elnyomás és kizsákmányolás erőit, amelyek az embert vadállatiságba taszíthatják vissza, Freud sohasem ismerte fel teljes egészükben, sohasem látta elég világosan; a legfőbb történelmi ellenerővel szemben pedig, amely mindezeknek ellenére biztosítja az emberiség haladását, a szocializmus erőivel szemben egyenest vak volt. Viszont azt, ami az ösztönök világában embertelenül és emberellenesen mozgósítható, azt, amiért már élettanilag is elementárisán szükség van az emberi együttélés jó, észszerű és szabad rendjének megalapozására, a gonosz és a zsákmányra éhes erők elleni állandó és következetes küzdelemre, azt nagy mélységéig megvilágította.

Mint mondottuk, voltak és vannak, akik azt a mérleget, amelyet Freud az ember lelki életében érvényesülő értelmes és értelemellenes tendenciákról, egymással csatázó tudatos és ösztönös impulzusokról alkotott, félremagyarázzák. Akár olyan irányban, mintha Freud az őstermészeti, állatias ösztönvilág erejének kimutatásával ennek dicséretét zengené, ennek kiélésére buzdítana, akár olyan irányban, mintha ezzel kétségbe vonná a haladás célját, értékét, értelmét: azt a – József Attila szavaival élve – „tudatos jövőt”, amelyben „megvilágosul gyönyörű / képességünk, a rend, / mellyel az elme tudomásul veszi / a véges végtelent, / a termelési erőket odakint s az / ösztönöket idebent”. Sokat lehetne arról beszélni, hogy Freud mennyire szolgáltatott alapot azokhoz a kettős félremagyarázási lehetőségekhez, amelyeket szektás túlzásokba eső rajongói és ellenfelei egyaránt kihasználtak. Bizonyára szerepet játszottak ebben saját lángelméjének már említett ideológiai és egyéb korlátozottságai, valamint az is, hogy nagyszerű íróművészete valamiként elmossa a határokat közérdekűen kötelező tudományos ténymegállapításai s a hozzájuk fűzött, semmiképpen sem hasonló érvényű, sok esetben személyhez és életviszonyokhoz kötötten szubjektív, múló jelentőségű, de egyszer-másszor egyenest félrevezető filozófiai következtetései vagy társadalmi állásfoglalásai között. Mindez arra int, hogy kritikával olvassuk Freudot.

Semmiképpen sem becsülhetjük le azokat az ideológiai károkat, tudományos balfogásokat és irodalmi giccsvulgarizmusokat, amelyek a pszichoanalitikus elmélet és módszer kritikátlan felhasználásából, félreértéséből vagy egyszerűen a vele való visszaélésből eredtek. Mindazonáltal meg kell állapítanunk – s többek közt ez teszi indokolttá Freud műveinek kiadását a mai magyar olvasó számára –, hogy pozitív hatásai – azok a világosító és emberismeretünket gazdagító hatások, amelyekről fentebb szólottunk – kitörölhetetlen nyomot hagytak századunk szellemi életében, éspedig nemcsak a tudományban, hanem az általános kultúrában is, kiváltképpen az irodalomban. Gondoljunk csak a modern költészet és regényírás olyan nagyjaira, mint a mi Kaffka Margitunk, Kosztolányink, József Attilánk vagy mindkét Mann (Thomas és Heinrich), mindkét Zweig (Arnold és Stefan), Duhamel, Gide, O’Neil, akik mind nyíltan megvallották a lélekelemzés tudománya iránti szellemi adósságukat. A tudattalan és az ösztönvilág mélylélektana, amelyet Freud felfedezőmunkája hatalmas lépésekkel vitt előbbre, a tudományos lélektannak és egyben modern emberismeretünknek integráns részét alkotja, a pszichoanalízisnek mint gyógyeljárásnak orvostudományi-szakmai jelentőségétől teljesen függetlenül is. Az persze igaz, hogy a pszichoanalízis a lelki jelenségek olyan körét elemzi, amely nehezen hozzáférhető a kísérletezés és a szokványos megfigyelési módszerek számára, ugyanakkor igaz az is, hogy a kísérleti lélektan szintén csak a lelki élet bizonyos területeihez talált utat, másokhoz nem. A pszichoanalízisnek komoly mondanivalói vannak például a műalkotás, a mítosz, az álom, a természeti népek szokásai és szertartásai, a nemiség vagy általában az emberi ösztönélet lélektanáról – csupa olyan téma, amelyhez a kísérleti lélektan eddig aránylag kevés adalékot tudott szolgáltatni – viszont meglehetősen távol esik a pszichoanalízistől például az érzékelés, a tanulás, a tudatosan mérlegelt cselekvés pszichológiája, amely a kísérleti lélektan klasszikus területe. A tudományos lélektan célja ma annak az egységes szemléletnek a kidolgozása, amely felölelheti magában mindazt a gazdag megismerési anyagot, amelyet akár a pszichoanalízis, akár a legtágabb értelemben vett kísérleti lélektan felszínre hozott. A Szovjetunió Tudományos Akadémiája filozófiai folyóiratában, a Voproszi Filoszofiiban a Freud-centenárium alkalmából megjelent tanulmány külön kiemeli Freudnak azt az önkritikus megállapítását, amely szerint a lélekelemzés csak „ideiglenes pótlást” nyújthat, amíg nem sikerül teljességgel feltárni a lelki zavarok élettani alapját. Egyébként a freudi és pavlovi tanok bizonyos rokon elgondolásai (például a mindkét tanban meglevő gátlásfogalom, a Pavlov-féle irradiációs és a Freud-féle komplexushatás stb.) viszonyának tisztázása egyike a tudományos lélektan legkorszerűbb feladatainak, amelynek megoldásán világszerte számos kutató dolgozik.

Freud jelentősége a tudományos lélektan szempontjából többek közt abban mutatkozik meg, hogy egészen újszerű képet adott az egészséges és a kóros, a normális és a rendkívüli lelki jelenségek összefüggéséről. Amikor például kimutatta, hogy a lelki betegek úgynevezett kényszercselekvései és kényszerképzetei keletkezésének tudattalan lelki mechanizmusa teljesen analóg a természeti népek vallási ceremóniájának, totemisztikus szokásainak és mitikus elképzeléseinek bizonyos determinációjával, akkor ezzel nem „mosta el” a határt betegség és egészség között, hanem új távlatot nyitott a társadalmi erők és társadalmi viszonyok lélektani szerepének megítélésére, a normalitás és az abnormitás társadalmi függőségének meghatározására, az ember egészséges és beteg lelki megnyilvánulásainak egységes lélektani és társadalomtudományi alapon való kritikai szemléletére, hazug és embernyomorító társadalmi eszmék, intézmények és konvenciók leleplezésére s végső soron a tudományos-lélektani társadalomkritika egy fajtájára, amelyet Egy illúzió jövője című művében – Voltaire, Holbach, Helvetius nyomában haladva – teljesen a nagy felvilágosítók modorában alkalmazott a vallásos világszemléletre és klerikalizmusra, számos más írásában a polgári álszemérem, morális tettetés és hazugság megnyilvánulásaira.

A mindennapi élet pszichopatológiája, amelyhez e sorokat bevezetésként írjuk, Freud egyik legalapvetőbb és legnevezetesebb műve. Azt mutatja meg benne, hogy egészséges emberek legmindennaposabb gondolataiban és cselekvéseiben hogyan nyilvánulnak meg a tudattalan erői, amelyek az értelem és a tudat humanizáló, bennünket emberré tevő társadalmi kultúránkban, erkölcsünkben és neveltetésünkben megtestesülő hatalma nélkül valóban aszociális ösztönlényekké tehetnének bennünket; aminthogy a tulajdonképpeni pszichopatológia, a kórlélektan tárgya éppen a társadalom mindennapjába beleilleszkedni nem tudó, aszociálissá vált ember, aki ösztönei és indulatai rabjaként szenved és szenvedtet másokat is. Kis elvétések, elszólások, elírások, feledékenységek analízise árulja el a könyvben a tudattalan motívumait – a mindennapi élet ilyen apró „kórtüneteiből” elemzi ki Freud meggyőző erővel a mögöttük meghúzódó indulati és ösztöntényezőket. Nem mintha ezek csak effajta tévcselekményekben játszanának közre, s nem volna meg kellően szabályozott és kiegyensúlyozott funkciójuk hibátlanul lezajló lelki működéseinkben is – a pszichopatológiailag értékelhető tünet mindössze tiszta tenyészetben, úgyszólván kikristályosodott állapotban mutatja meg az indulatok és ösztönök ama tudattalan adalékát, amely megfelelő elegyben vegyarányban az egész normális, mindennapi élet szükségszerű alkateleme. Tudjuk jól más tudományterületről is, hogy vannak erők, vannak tényezők, amelyeket legjobban azokon a kis és nagy válságokon lehet tanulmányozni, amelyeket időnként okoznak, de állandó, szükségszerű, sőt nélkülözhetetlen szerepük van a rendszerben, amelynek normális, szerves tartozékai.

Freudnak ez a korai, 1904-ben megjelent munkája a legtökéletesebb, ma már klasszikusként elismert bevezetést nyújtja a pszichoanalízis gondolatkörébe. Hiszen az az anyag, amelyen Freud a tudattalan szerepét itt bemutatja, mindenkinek rendelkezésére áll; mindennapi élete apró jelenségeinek megfigyelésével mindenki önmagán tanulmányozhatja és ellenőrizheti Freud állításait. A mindennapi élet pszichopatológiájában elemzett jelenségek tudattalan motívumai számos esetben korántsem fekszenek olyan mélyen, hogy a műben adott útmutatás segítségével alkalomadtán bárki ne próbálhatná ki önmagán is felderítésüket, elmélyítve ezzel önismeretét, emberismeretét. Nem a tudattalan, nem az indulat, nem az ösztön dicsérete ez a könyv. Tanulsága az, hogy az értelem keresése és a tudatosodás az az út, amely emberséges, társadalmias, erkölcsös emberekké tesz bennünket. Amikor Freud értelmezi azt, ami értelmetlennek tűnik, tudatosítja azt, ami a tudattalanban búvik meg, nem az indulatok és ösztönök kavargó tudattalan világát szabadítja ki börtönéből, hanem úrrá teszi a maga portáján az ember lelki életének legfőbb instanciáját, az értelmet és a tudatot.

A mindennapi élet pszichopatológiájának új magyar fordítása és kiadása ama legteljesebb és leghitelesebb német nyelvű eredeti szöveg alapján készült, amelyet Freud – sokszoros javítás és kiegészítés után – maga rendezett sajtó alá összegyűjtött művei, a Gesammelte Schriften IV. kötetében.

A fordítókra rendkívül nehéz feladat hárult, hiszen ez a mű természetszerűleg sok olyan anyagot tartalmaz – például elírások, elszólások elemzését –, ami nyelvileg kötött, szinte szójátékszerű és sok esetben lefordíthatatlan. A teljes szöveghűség megkívánta, hogy ott, ahol a magyar nyelvi megfelelés elérhetetlen volt, az eredeti német fordulatot idézzék, és a szerkesztő szögletes zárójelek közt vagy lábjegyzetben adja meg a szó szerinti értelmezést. Néhol szerkesztői jegyzet könnyíti meg kevésbé világos szöveghelyek vagy utalások megértését, s ugyancsak a közérthetőséget szolgálja a ritkább idegen kifejezéseknek és műszavaknak a könyv végén található kis szótára.{1} Itt-ott célszerűnek mutatkozott a magyar pszichoanalitikus irodalom némely régebbi szakkifejezését újabb, szabatosabb vagy célszerűbb szóval helyettesíteni.

Bízunk benne, hogy Freud e fontos munkájának megjelenése és kritikus szemmel való olvasása utat nyit nálunk a modern lélektan eredményeinek szélesebb körű megismeréséhez, a pszichoanalízis tételeinek alapos és tárgyilagos megvitatásához, a mellettük és ellenük szóló érvek komoly mérlegeléséhez, amely biztosítja minden méltánylás és bírálat egyedüli értelmét: a tudományos igazság érvényesülését.

Szalai Sándor

1. FEJEZET

Tulajdonnevek elfelejtése

A Monatschrift für Psychiatrie und Neurologie 1898-as évfolyamában kisebb tanulmányt közöltem A feledékenység lelki mechanizmusáról [Zum psychischen Mechanismus der Vergesslichkeit] címmel, amelynek tartalmát itt újból ismertetem, és további fejtegetések kiindulópontjául használom fel. A tulajdonnevek gyakran előforduló időleges elfelejtését vetettem ott, önmegfigyelésem egy pregnáns példáján, lélektani elemzés alá, és arra az eredményre jutottam, hogy az egyik lelki működésnek – az emlékezésnek – e mindennapos és gyakorlatilag nem nagy jelentőségű, időnként előforduló kudarca olyan magyarázatot enged meg, amely messze továbbvezet a jelenség szokásos értékelésénél.

Ha nem tévedek túlságosan, egy pszichológus, ha magyarázatot kérnénk tőle, miként lehetséges, hogy oly gyakran nem jut eszünkbe egy-egy olyan név, amelyet pedig ismerni vélünk, beérné azzal a felelettel, hogy tulajdonnevek könnyebben esnek az elfelejtés áldozatául, mint egyéb emlékezettartalmak. Felsorolná a tulajdonnevek ilyen előnyben részesítésének valószínű okait, azt azonban nem tételezné fel, hogy a folyamatot másféle feltételek is befolyásolják.

Engem az időleges névelfelejtés jelenségeinek beható vizsgálatára bizonyos részletek megfigyelése indított; ezek nem mindig ugyan, de egyes esetekben elég világosan felismerhetők. Az ilyen esetekben ugyanis nemcsak elfelejtünk, hanem tévesen is emlékezünk. Az elfelejtett név megtalálásán fáradozónak más nevek – pótnevek – kerülnek tudatába, és bár azonnal felismerni róluk, hogy tévesek, mégis igen szívósan újra meg újra feltörnek. A keresett név felidézésére irányuló folyamat mintegy eltolódott, és így helytelen pótláshoz vezetett. Feltevésem mármost az, hogy ez az eltolódás nem valami önkényes lelki folyamat, hanem törvényszerű és kiszámítható pályán megy végbe. Más szóval: feltételezem, hogy a pótnév vagy a pótnevek és a keresett név között felderíthető összefüggés van, és azt remélem, hogy ha ezt az összefüggést sikerül kimutatnom, fényt deríthetek a névelfelejtés lefolyására is.

A példa, melyet 1898-ban elemzésre választottam, annak a mesternek neve volt, aki az orvietói dóm nagyszerű freskóit alkotta az utolsó ítéletről; hiába igyekeztem, nem tudtam felidézni nevét. A keresett név – Signorelli – helyett két másik festő neve ötlött fel bennem – Botticelli és Boltraffio –, de ítéletem ezeket mint téveseket azonnal és határozottan elvetette. Amikor valaki közölte velem a helyes nevet, mindjárt habozás nélkül ráismertem. Vizsgálatom, mely arra irányult, hogy milyen hatásokra és milyen asszociációs úton tolódott el ennyire a reprodukció – Signorelliről Botticellire és Boltiaffióra – a következő eredményre vezetett:

a) A Signorelli név kiesésének oka nem magának a névnek különlegességében keresendő, nem is ama összefüggés lélektani jellegében, amelyben szerepelt. Az elfelejtett nevet éppoly jól ismertem, mint a pótnevek egyikét – a Botticellit –, és összehasonlíthatatlanul közelebbről ismertem, mint a másik pótnevet – a Boltraffiót –, amely név viselőjéről alig tudtam egyebet, mint hogy a milánói iskolához tartozott. Az összefüggés pedig, amelyben a név elfelejtése megtörtént, nem látszik jelentősnek, és nem ad további magyarázatot. Kocsin utaztam egy idegen emberrel a dalmáciai Raguzából egy hercegovinai állomásra; közben olaszországi utazások kerültek szóba, s megkérdeztem útitársamat, járt-e már Orvietóban, és megnézte-e ott … híres freskóit.

b) A névelfelejtés csak akkor nyer magyarázatot, ha visszaemlékezem a fenti beszélgetést közvetlenül megelőző témára; ekkor felismerhető mint a megelőző téma zavaró hatása az újonnan felmerülő témára. Rövid idővel azelőtt, hogy útitársamtól megkérdeztem, járt-e már Orvietóban, a Boszniában és Hercegovinában élő törökök szokásairól beszéltünk. Elmondtam, amit egy ott működő kollégámtól hallottam, hogy teljes bizalommal viseltetnek az orvos, és teljes megadással a sors iránt. Ha tudtukra kell adni, hogy a beteg menthetetlen, így felelnek:

– Uram, mit lehet erre mondani? Tudom, ha meg lehetett volna menteni, megmentette volna!

Csak ezekben a mondatokban találhatók a Bosznia, Hercegovina, Herr [uram] szavak és nevek, amelyek asszociációs sorba iktathatok Signorelli,{2} Botticelli és Boltraffio közé.

c) Feltételezem, hogy a boszniai törökök szokásaira és a többire vonatkozó gondolatsor azért tudta megzavarni a következő gondolatot, mert elvontam tőle a figyelmet, mielőtt még a végére értem volna. Emlékszem ugyanis, hogy egy második anekdotát is el akartam mesélni, amely emlékezetemben az első mellett nyugodott. Ezek a törökök mindennél többre értékelik a nemi élvezetet, és szexuális zavaroktól felettébb kétségbeesnek, ami különös ellentétben áll az életveszéllyel szemben megnyilvánuló beletörődő magatartásukkal. Kollégámhoz így szólt egyszer egyik betege:

– Hiszen tudja, uram [Herr], ha már az nem megy, akkor semmit sem ér az élet.

E jellegzetes tulajdonság említését elfojtottam, mert idegen emberrel való beszélgetés közben nem akartam ezt a témát érinteni. De még többet is tettem: figyelmemet még azokról a további gondolatokról is eltereltem, amelyek bennem a „halál és nemiség” témájához kapcsolódhattak volna. Akkoriban egy hír hatása alatt voltam, amelyet néhány héttel azelőtt, rövid trafoibeli tartózkodásom idején kaptam. Egyik betegem, akivel sokat fáradoztam, gyógyíthatatlan szexuális zavarok miatt véget vetett életének. Biztosan tudom, hogy azon a hercegovinai úton tudatosan nem merült fel emlékezetemben ez a szomorú esemény és mindaz, ami vele összefügg. De a Trafoi–Boltraffio név összecsengése arra a feltevésre késztet, hogy akkor ez az emlék, figyelmem szándékos elterelése ellenére is, érvényre jutott bennem.

d) A Signorelli név elfelejtését nem foghatom már fel véletlen történésnek. El kell ismernem, hogy egy ok befolyásolta e folyamatot. Voltak indítékaim, melyek arra késztettek, hogy megszakítsam gondolataim közlését (a törökök szokásairól stb.), továbbá abban is befolyásoltak, hogy idefűződő gondolataimnak – amelyek a trafói hírhez vezettek volna – tudatossá válását megakadályozzam. El akartam tehát felejteni valamit: elfojtottam valamit. Igaz, valami mást akartam elfelejteni, nem pedig az ovideói mester nevét, de az a másvalami asszociációs kapcsolatba tudott lépni ezzel a névvel; úgyhogy akaratom célt tévesztett, én pedig, miközben az egyiket szándékosan el akartam felejteni, akaratom ellenére elfelejtettem a másikat. Idegenkedésem az emlékezéstől az egyik tartalom ellen irányult, az emlékezésre való képtelenség a másik tartalommal szemben lépett fel. Nyilvánvalóan egyszerűbb eset lett volna, ha az ellenállás és az emlékezésre való képtelenség ugyanarra a tartalomra vonatkoznék. Most már a pótnevek sem tűnnek előttem oly jogosulatlanoknak, mint e felismerés előtt; figyelmemet (kompromisszum módjára) felhívják mind arra, amit el akartam felejteni, mind pedig arra, amire emlékezni akartam, és megmutatják, hogy bár valaminek az elfelejtésére irányuló szándékom nem járt sikerrel, de nem is volt egészen sikertelen.

e) Igen feltűnő az összefüggés módja a keresett név és az elfojtott téma (a halálról és nemiségről stb., amelyben a Bosznia, Hercegovina, Trafói nevek előfordulnak) között. A már említett 1898-as dolgozatomból átvett alábbi sémával megkíséreltem ezen összefüggés szemléletes ábrázolását (lásd a következő oldalon).

A Signorelli név közben két részre oszlott. Az egyik szótagcsoport az egyik pótnévben változatlanul visszatért (elli), a másik a fordítás révén – Signor–Herr – többszörös és különféle vonatkozásokba került az elfojtott témában előforduló nevekkel, ezáltal azonban felidézése lehetetlenné vált. Pótlása úgy ment végbe, mintha eltolódás történt volna a „Hercegovina és Bosznia” névkapcsolat irányában, tekintet nélkül a szótagok értelmére és hangzási elhatároltságára. Ebben a folyamatban tehát ugyanaz történt a nevekkel, mint ami egy mondat betűivel történik, ha képregénnyé (rébusszá) akarják alakítani. Erről az egész folyamatról, amely ily módon pótneveket képezett a Signorelli név helyébe, a tudat nem értesült. A Signorelli nevet tartalmazó és az ezt időben megelőző elfojtott téma között egyelőre nem lelhető fel olyan összefüggés, amely az azonos szótagok (vagy inkább betűsorok) ismétlődésén túlmenne.

Talán nem felesleges megjegyeznem, hogy a fenti magyarázat nem áll ellentétben a felidézésnek és az elfelejtésnek a pszichológusok által elfogadott feltételeivel, amelyeket bizonyos viszonylatokban és diszpozíciókban keresnek. Csupán még egy motívumot fűztünk bizonyos esetekre vonatkozólag mindazokhoz a rég elismert mozzanatokhoz, amelyek valamely név elfelejtésére vezethetnek, továbbá tisztáztuk a téves felidézés mechanizmusát. Az említett diszpozíciók a mi esetünkben is feltétlenül szükségesek, csak így válik lehetővé, hogy az elfojtott elem képzettársítás útján hatalmába kerítse a keresett nevet, és azt is belevonja az elfojtás folyamatába. Valamely más névvel, kedvezőbb felidézési feltételek mellett, talán nem menne végbe ez a folyamat. Hiszen valószínű, hogy az elfojtott elem mindenkor arra törekszik, hogy valahol másutt érvényesülhessen, ezt az eredményt azonban csak ott éri el, ahol megfelelő feltételek játszanak közre. Más esetekben az elfojtás működési zavar nélkül vagy, mint joggal mondhatjuk, tünetmentesen sikerül.

A téves felidézéssel kapcsolatos névelfelejtés feltételeit tehát a következőkben foglalhatjuk össze: 1. bizonyos diszpozíció a név elfelejtésére, 2. rövid idővel azelőtt végbement elfojtási folyamat, 3. az adott név és az előzőleg elnyomott elem közötti külsőséges asszociációs viszony megteremtésének lehetősége. Ez utóbbi feltételt valószínűleg nem kell túlságosan nagyra értékelnünk, mert a képzettársítással szemben támasztott szerény igények mellett a legtöbb esetben létrejöhet. Más és mélyebben szántó kérdés, hogy vajon csakugyan elegendő feltétel lehet-e egy ilyen külsőleges képzettársítás ahhoz, hogy az elfojtott elem megzavarja a keresett név felidézését, hogy vajon nem szükséges követelmény-e a két téma bensőségesebb kapcsolata. Felületes szemlélettel elutasítanánk az utóbbi követelményt, és elegendőnek tartanánk a két téma időbeli találkozását, még ha tartalmuk tökéletesen különböző is. Beható vizsgálattal azonban egyre gyakrabban tapasztalhatjuk, hogy a két, külsőleges asszociációval összekapcsolt elem (az elfojtott és az új) tartalmilag összefügg, és ez az összefüggés a Signorelli-példán is kimutatható.

A Signorelli-példa elemzéséből nyert felismerésünk értéke természetesen attól függ, hogy tipikus vagy szórványos előfordulásnak tekinthetjük-e az esetet. Azt kell mondanom, hogy a téves felidézéssel kapcsolatos névelfelejtés rendkívül gyakran történik oly módon, amint a Signorelli-példában kimutattuk. Csaknem minden esetben, amikor ezt a jelenséget önmagamon megfigyelhettem, az elfojtásban találtam meg indítékát és magyarázatát, akárcsak a fent említett példánál. Még egy másik szempontnak is érvényt kell szereznem elemzésünk tipikus jellegének alátámasztására. Azt hiszem, nincs jogunk ahhoz, hogy a téves felidézéssel kapcsolatos névelfelejtéseket elvileg különválasszuk az olyan esetektől, amikor téves pótnevek nem merülnek fel. Ezek a pótnevek sok esetben önkéntelenül jutnak eszünkbe; más esetekben, amikor önként nem merülnek fel, a figyelem megfeszítésével kényszeríthetjük jelentkezésüket, és ilyenkor ugyanúgy viszonyulnak az elfojtott elemhez és a keresett névhez, mintha önkéntelenül jutottak volna eszünkbe. A pótnevek tudatossá válásához, úgy látszik, két döntő mozzanat szükséges: először a figyelem megfeszítése; másodszor a belső feltétel, amely a lelki tartalomhoz tapad. Ez utóbbit abban keresném, hogy könnyebben vagy nehezebben jön-e létre a két elem között a szükséges különleges asszociáció. Így a téves felidézéssel nem kapcsolatos névelfelejtési esetek nagy része a pótnévképzéses esetekhez csatlakozik, amelyekre a Signorelli-példa mechanizmusa érvényes. Azt azonban már nem merném állítani, hogy a névelfelejtés valamennyi esete besorolható ebbe a csoportba. Kétségtelenül akadnak sokkal egyszerűbb lefolyású névelfelejtések is. Nyilván eléggé óvatosan járunk el, ha kimondjuk: a tulajdonnevek egyszerű, elfelejtése mellett előfordul olyan elfelejtés is, amelyet elfojtás indokol.

2. FEJEZET

Idegen nyelvű szavak elfelejtése

Anyanyelvünk használatos szókincse, a normális lelki működés keretén belül, úgy látszik, mentes az elfelejtéstől. Más a helyzet, mint ismeretes, az idegen nyelvű szavakkal. Az elfelejtésre való hajlam valamennyi beszédrésszel kapcsolatban fennáll, és a működési zavar első foka abban az egyenetlenségben nyilvánul meg, ahogyan az idegen szókinccsel közérzetünk és fáradtságunk mértéke szerint rendelkezünk. Az ilyen elfelejtés számos esetben ugyanazt a mechanizmust követi, amelyet a Signorelli-példa tárt fel előttünk. Ennek bizonyítására egyetlen, de értékes sajátosságai folytán kiváló elemzést fogok közölni, amely egy latin idézetben található, nem főnévi szó elfelejtésére vonatkozik. Engedjék meg, hogy előadjam ezt a kis esetet, részletesen és szemléletesen.

A múlt nyáron – ismét szünidei utazáson – felújítottam ismeretségemet egy főiskolai képzettségű fiatal férfival, aki, mint hamarosan észrevettem, jól ismerte néhány lélektani közleményemet. Beszélgetésünk – már nem tudom, hogyan – annak a népfajnak társadalmi helyzetére terelődött, amelyhez mindketten tartoztunk, és ő, a nagyravágyó, sajnálkozva beszélt arról, hogy az ő nemzedéke – így fejezte ki magát – elkorcsosulásra van ítélve, tehetségét nem tudja kibontakoztatni, igényeit nem elégítheti ki. Szenvedélyes, indulatos szavait az ismert vergiliusi sorral fejezte be, amelyben a boldogtalan Dido az utókorra bízta Aeneas elleni bosszúját: Exoriare… jobban mondva csak akarta ezzel befejezni, mert az idézetet nem tudta elmondani, és az emlékezetében támadt nyilvánvaló hézagot a szavak átállításával igyekezett leplezni: Exoriar(e) ex nostris ossibus ultor! Végül dühösen így szólt:

– Kérem, ne vágjon olyan gúnyos ábrázatot, mintha a zavaromban gyönyörködnék, inkább segítsen. Valami hiányzik a versből. Hogy hangzik tulajdonképpen hibátlanul?

– Szívesen – feleltem, és idéztem a helyes szöveget – Exoriar(e) aliquis nostris ex ossibus ultor!{3}

– Micsoda ostobaság ilyen szót elfelejteni. Egyébként ön azt mondja, hogy semmit sem felejtünk el ok nélkül. Hát én igazán kíváncsi vagyok, vajon miért felejtettem el ezt a határozatlan névmást, az aliquist.

Készséggel elfogadtam a kihívást, mert gyűjteményem gazdagodását reméltem tőle. Így szóltam tehát:

– Ezt mindjárt megtudhatjuk. Csak arra kell kérnem, őszintén és kritika nélkül közöljön mindent, ami eszébe jut, ha határozott szándék nélkül az elfelejtett szóra irányítja figyelmét.{4}

– Jó, hát akkor az a nevetséges ötletem támad, hogy a szót a következőképpen két részre osszam: a és liquis.

– Mi ez?

– Nem tudom.

– Mi jut még eszébe?

– Így folytatódik: relikviák–likvidáció–folyadék–fluidum. Most már ért valamit?

– Nem, még egyáltalában nem. De folytassa csak.

– Most – folytatta gúnyos nevetéssel – trienti Simonra gondolok, akinek relikviáit két évvel ezelőtt egy trienti templomban láttam. A vérvádra gondolok, amelyet éppen most emelnek újra a zsidók ellen, és Kleinpaul írására, aki mindezekben az állítólagos áldozatokban a Megváltó inkarnációit, hogy úgy mondjam, új kiadásait látja.

– Ez az ötlet valamelyest összefügg azzal a témával, amelyről beszélgettünk, mielőtt a latin szót elfelejtette.

– Igen. Azután egy olaszországi újság cikkére gondolok, amit nemrég olvastam. Azt hiszem, ez volt a címe: Mit mond Szent Ágoston az asszonyokról? Nos, mit kezd ezzel?

– Várok.

– Most pedig olyasmi következik, ami egészen biztosan nincs összefüggésben a témánkkal.

– Tartózkodjék, kérem, minden kritikától és…

– Tudom már. Egy nagyszerű öregúr jut eszembe, akivel a múlt héten utazás közben találkoztam. Igazán eredeti figura. [Ein wahres Original.] Olyan, mint egy nagy ragadozó madár. A neve, ha tudni akarja, Benedek.

– Legalább felsorakoztatja a szenteket és egyházatyákat. Szent Simon, Szent Ágoston, Szent Benedek. Az egyik egyházatyát, azt hiszem, Origenesnek hívták. Egyébként ezek közül három keresztnév is, mint Paul a Kleinpaul névben.

– Most Szent Januárius jut eszembe s az ő vércsodája. Úgy látom, ez gépiesen folytatódik így.

– Ne törődjön vele. Szent Januárius is, Szent Ágoston [Augustinus] is összefügg a naptárral. Nem mondaná el nekem, hogy is volt a vér csodája?

– De hiszen azt bizonyára ismeri! Nápoly egyik templomában egy kis üvegben őrzik Szent Januárius vérét, amely bizonyos ünnepen csodás módon ismét folyékony lesz. A nép igen nagyra van ezzel a csodával, és nagyon izgulnak, ha késlekedik, ahogy az egyik francia megszállás idején történt. Ekkor a vezérlő tábornok – vagy tévedek? Garibaldi volt? – félrehívta a papot, és nagyon is érthető taglejtéssel a kint sorakozó katonákra mutatva világosan tudtára adta: reméli, hogy a csoda nagyon hamar be fog következni. És csakugyan be is következett…

– No és tovább? Miért akadt el?

– Most igazán eszembe jutott valami… de ez túlságosan bizalmas, semhogy elmondhatnám… Különben nem is látok összefüggést, sem annak szükségét, hogy elmondjam.

– Az összefüggést csak bízza rám. Természetesen nem kényszeríthetem, hogy olyan dologról beszéljen, ami önnek kellemetlen, de akkor ne is kívánja, hogy megtudja tőlem, hogyan felejtette el az aliquis szót.

– Igazán? Azt hiszi? Szóval hirtelen egy hölgyre gondoltam, akitől könnyen kaphatnék mindkettőnk számára igen kellemetlen hírt.

– Hogy elmaradt a menstruációja?

– Hogyan találhatta ezt ki?

– Most már igazán nem nehéz. Ön eléggé előkészített rá. Gondoljon a naptári szentekre, a vér folyékonnyá válására egy bizonyos napon, a nagy izgalomra, ha az esemény elmarad, az érthető fenyegetésre, hogy a csodának be kell következnie, mert különben… Szent Januárius csodáját remek célzássá dolgozta át a nő menstruációjára.

– Anélkül, hogy tudtam volna! És csakugyan az a véleménye, hogy emiatt a szorongó várakozás miatt nem tudtam felidézni az aliquis szócskát?

– Szerintem kétségtelenül így van. Emlékezzék csak vissza, hogy felbontotta a szót a-liquisre meg a relikviák, likvidáció, folyadék asszociációra. Vonjam-e még be az összefüggésbe a gyermekként feláldozott Szent Simont, aki a relikviákról jutott eszébe?

– Inkább ne tegye. Remélem, nem veszi komolyan ezeket a gondolatokat, ha fel is merültek bennem. Viszonzásul bevallom, hogy a hölgy olasz, s az ő társaságában voltam Nápolyban is. De nem lehet mindez véletlen?

– Az ön megítélésére kell bíznom, vajon a véletlennel magyarázhatjuk-e mindezt az összefüggést. De megmondom, hogy minden hasonló eset, amelyet elemezni akar, éppen ilyen különös „véletlenekre” fogja vezetni.{5}

Ezt a kis elemzést, amelynek átengedéséért köszönettel tartozom egykori útitársamnak, több okból is értékesnek tartom. Először azért, mert ez esetben olyan forrásból meríthettem, amely egyébként nem áll rendelkezésemre. A mindennapi élet lelki működészavaraira vonatkozó példákat, amelyeket itt közlök, többnyire önmegfigyelésem anyagából vagyok kénytelen meríteni. A jóval gazdagabb anyagot, amelyet neurotikus betegeim nyújtanak, igyekszem elkerülni, attól az ellenvetéstől tartva, hogy az említett jelenségek éppen a neurózis következményei és megnyilvánulásai. Számomra tehát különösen értékes, ha egészséges idegzetű idegen személy kínálkozik vizsgálat tárgyául. Másrészt pedig azért tartom jelentősnek ezt az elemzést, mert pótemlékezéssel nem kapcsolatos szóelfelejtés esetét világítja meg, és megerősíti előbbi tételemet, hogy a téves pótemlék felmerülése vagy elmaradása nem okozhat lényeges különbséget.{6}

Az aliquis-példa legfőbb értéke azonban a Signorelli-esettől való másik különbségben rejlik. Ez utóbbi példában a név felidézését egy olyan gondolatmenet utóhatása zavarja meg, amely rövid idővel azelőtt kezdődött, majd hirtelen megszakadt, tartalma azonban nem állott világos összefüggésben a Signorelli nevet tartalmazó új témával. Az elfojtott gondolatkört és az elfelejtett névhez tartozót csak időbeli érintkezéssel kapcsolta össze: ez elegendő volt, hogy a két téma különleges asszociációs kapcsolatba kerüljön.{7} Az aliquispéldában azonban semmi jele olyan különálló elfojtott témának, amely közvetlenül előzőleg foglalkoztatta volna a tudatos gondolkodást, és utólagos zavaró hatását éreztette volna. A felidézés megzavarása itt a megpendített téma tartalmából indult ki, mert tudattalan ellentmondás támadt az idézetben kifejezett vágyeszmével szemben. A folyamatot a következőképpen konstruálhatjuk meg: a beszélő azon sajnálkozott, hogy népe jelen nemzedékének megcsorbítják jogait; majd egy új nemzedék – jósolja, mint Dido – bosszút áll az elnyomókon. Tehát kifejezte, hogy utódokra vágyik. Ebben a pillanatban ellentmondó gondolat ébred benne… „Csakugyan annyira szeretnél utódokat? Ez nem igaz. Milyen zavarba jönnél, ha most hírt kapnál, hogy arról a bizonyos oldalról, melyet ismersz, utódokra számíthatsz. Nem, csak semmi utódokat – még ha bosszúnkhoz szükség van is rájuk.” Ez az ellentmondás most oly módon jut érvényre, hogy akárcsak a Signorelli-példában, külsőleges asszociációt létesít egy saját képzeteleme és a kifogásolt vágy egyik eleme között, mégpedig ez esetben igen erőszakolt módon, mesterségesnek tetsző asszociációs kerülőúton. A második lényeges megegyezés a Signorelli-példával abból adódik, hogy az ellentmondás elfojtott forrásból ered, és olyan gondolatokból indul ki, amelyek a figyelem elterelését eredményeznék. – Ennyit a névelfelejtés két példája közötti eltérésről és belső rokonságukról. Megismertük az elfelejtésnek egy második mechanizmusát, amikor valamely gondolatot egy elfojtott elemből eredő belső ellentmondás zavar meg. Ezzel a folyamattal, amely a könnyebben érthetőnek látszik, még találkozunk további fejtegetéseink során.

3. FEJEZET

Nevek és szófűzések elfelejtése

Fent említett tapasztalataink idegen nyelvű szófűzések részeinek elfelejtéséről felkelthetik kíváncsiságunkat, vajon anyanyelvünk szófűzéseinek elfelejtése lényegesen más magyarázatot igényel-e? Általában nem csodálkozunk, ha valamely könyv nélkül megtanult szabályt vagy költeményt bizonyos idő múltán csak pontatlanul változtatásokkal és hiányosan tudunk emlékezetünkbe idézni. Minthogy azonban ez az elfelejtés nem érinti egyenlő mértékben az összefüggően megtanult szöveg minden részét, hanem úgy tűnik, megint csak bizonyos részeket morzsol le belőle, talán mégis megéri a fáradságot, hogy a tévessé vált reprodukálás néhány példáját analitikusan megvizsgáljuk.

Egy fiatal kollégám beszélgetés közben azt a feltevését közölte velem, hogy anyanyelvünkön írott költemények elfelejtését hasonló mozzanatok indokolhatják, mint az idegen nyelvű szófűzések egyes elemeit, és mindjárt fel is ajánlotta, hogy végezzek rajta kísérletet. Megkérdeztem, melyik verssel akar próbát tenni, és ő Goethe balladáját, A korinthoszi menyasszonyt választotta, mondván, hogy ezt nagyon szereti, és úgy véli, hogy legalábbis szakaszonként könyv nélkül tudja. Mindjárt az elején voltaképpen feltűnő bizonytalanság fogta el.

– Hogy is van – kérdezte –, „Von Korinthus nach Athen gezogen” vagy „Nach Korinthus von Athen gezogen”? [Korinthoszból Athénba menet vagy Athénból Korinthoszba menet”?]

Magam is ingadoztam egy pillanatig, de azután nevetve jegyeztem meg, hogy hiszen a költemény címe A korinthoszi menyasszony, így tehát nem kétséges, melyik irányba halad az ifjú. Az első szakaszt azután folyékonyan vagy legalábbis feltűnő hibák nélkül mondta el. A második szakasz első sora után úgy látszott, keresi a szavakat, de kis idő múltán így folytatta:

Aber wird er auch willkommen scheinen,

Jetzt, wo jeder Tag was Neues bringt?

Denn er ist noch Heide mit den Seinen

Und sie sind Christen und – getauft.{8}

Már előbb is kissé idegenkedve figyeltem fel; az utolsó sor befejezése után pedig egyetértettünk abban, hogy itt valami átköltés történt. Minthogy nem sikerült a hibát kijavítanunk, a könyvállványhoz siettünk, elővettük Goethe költeményeit, és meglepődve láttuk, hogy e szakasz második sorának egészen más a szövege, azt kollégám emlékezete mintegy kivetette magából, és valami látszólag idegen szöveggel pótolta. Így hangzott helyesen:

Aber wird er auch willkommen scheinen

Wenn er teuer nicht die Gunst erkauft?{9}

Az erkauft [váltja meg] szóval rímelt a getauft [megkereszteltek], és különösnek találtam, hogy a pogány, keresztények és megkereszteltek [Heide, Christen, und – getauft] összefüggés oly kevéssé segítette a szöveg helyreállításában.

– Talál-e magyarázatot arra – kérdeztem kollégámtól –, hogy ebből az állítólag oly jól ismert versből teljesen kihagyott egy sort, és sejti-e, hogy miféle összefüggésből meríthette a pótlást?

Meg tudta magyarázni, jóllehet nyilvánvalóan nem szívesen tette.

– A „Jetzt, wo jeder Tag was Neues bringt” [Most, mikor minden nap újat hoz”] sor ismerősnek tetszik, nemrégiben mondottam ilyesmit a praxisomra vonatkozóan, amelynek fellendülésével, mint tudja, jelenleg igen elégedett vagyok. De hogyan tartozik oda ez a mondat? Azt hiszem, tudok valami összefüggést. Az a sor, hogy „Wenn er teuer nicht die Gunst erkauft” [Hacsak nem váltja meg drága áron kegyüket] nyilván nem érintett kellemesen. Egy lánykéréssel van összefüggésben, amely először balul ütött ki, most azonban, tekintettel sokkal kedvezőbb anyagi helyzetemre, arra gondolok, hogy megismételhetném. Többet nem tudok erről mondani önnek, de ha most elfogadnak, bizonyára nem esne jól arra emlékeznem, hogy mindkét esetben bizonyos számítás alapján hozták meg a döntést.

Ezt meggyőzőnek találtam, a közelebbi körülmények ismerete nélkül is. De tovább kérdeztem. Hogy kerülhetett egyáltalában sor arra, hogy önmagát és magánélete körülményeit belekeverje A korinthoszi menyasszony szövegébe? Talán olyan valláskülönbség áll fenn az ön esetében is, mint amilyennek a költeményben jelentősége van?

(Keimt ein Glaube neu,

wird oft Lieb’ und Treu

wie ein böses Unkraut ausgerauft.{10})

Nem találtam el, de igazán érdekes volt megfigyelnem, amint ez az egy jól irányzott kérdés egyszerre oly tisztánlátóvá tette ez a férfit, hogy olyan választ adhatott, amelyre eddig bizonyára maga sem gondolt. Elgyötörten és egyben kelletlenül nézett rám, s a versnek egy későbbi részletét mormolta:

Sich sie an genau!

Morgen ist sie grau.{11}

Majd kurtán hozzátette:

– Ő valamivel idősebb nálam.

Hogy ne okozzak még több kínt neki, nem faggattam tovább. A magyarázat kielégítőnek látszott.

De kétségtelenül meglepő volt, hogy az emlékezet egy ártatlan elvétésének okát keresve, a vizsgált egyén ily távoli, bizalmas és kínos indulattal telt ügyeit kellett érintenem.

Valamely ismert költemény bizonyos szócsoportjának elfelejtésére még egy példát közlök C. G. Jung{12} eseteiből, szó szerinti idézetben:

„Egy úr Heine ismert költeményét akarta elmondani: »Ein Fichtenbaum steht einsam« [»Egy fenyő áll magában«] stb. Az »Ihn schläfert« [»szendereg«] kezdetű sornál menthetetlenül megakad, és teljesen elfelejti a folytatást: »mit weisser Decke« [»fehér takaróval«]. Egy ilyen ismert vers részleteinek elfelejtését feltűnőnek találtam, és kértem, mondja el, ami a »fehér takaró«-hoz eszébe jut. A következő gondolatsor ötlött fel benne:

– A fehér takaróról halotti lepelre gondol az ember – arra a vászonlepedőre, amivel a halottat letakarják – (szünet) – most egy jó barátom jut eszembe – a fivére nemrégiben hirtelen meghalt – azt mondják, szívszélhűdésben – ő is nagyon kövér volt – barátom is kövér, és már gondoltam arra, hogy ő is járhat így – valószínűleg túlságosan keveset mozog – amikor a halálesetről hallottam, hirtelen megijedtem, hogy én is így járhatok, hiszen családunk hajlamos a hízásra, és a nagyapám is szívszélhűdésben halt meg; önmagamat is túl kövérnek tartom, ezért azokban a napokban fogyókúrát kezdtem. […] Ez az úr tehát tudattalanul mindjárt azonosította magát a fenyőfával – jegyzi meg Jung –, amelyet fehér halotti lepel borít.”

A szófűzések elfelejtésének következő példáját Ferenczi Sándor barátomnak (Budapest) köszönhetem, s ez az elfelejtés az előbbiektől eltérően egyik saját mondására, nem pedig költői idézetre vonatkozik. Azt a nem egészen mindennapi esetet állítja elénk, hogy az elfelejtés a józan megfontoltság szolgálatába szegődik, ha az utóbbinak érvényesülését valami pillanatnyi kedvtelés veszélyezteti. Az elvétés így hasznos funkcióhoz jut. Amint ismét kijózanodunk, igazat adunk annak a belső áramlatnak, amely előzőleg csak az emlékezet kudarcában – elfelejtésben, bizonyos lelki működésre való képtelenségben – nyilvánulhatott meg.

„Társaságban elhangzik a Tout comprendre c’est tout pardonner [Mindent megérteni annyi, mint mindent megbocsátani] mondás. Én megjegyzem, hogy érjük be a mondat első felével; a »megbocsát« már nagyképűség, bízzuk az Istenre és a papokra. Az egyik jelenlevő igen jónak találja ezt a megjegyzést; ettől merész leszek, és – valószínűleg, hogy jóakaratú bírálóm kedvező véleményét biztosítsam – azt mondom, hogy nemrég valami még jobb megjegyzésem akadt. De amikor el akarom mondani, nem jut eszembe. – Azonnal visszavonulok, és felírom a fedőötleteket. – Először egy pesti barátom és egy pesti utca neve ötlik fel bennem mint a keresett mondás tanúi; majd egy másik barátom neve, Max, akit rendszerint Maxinak szólítunk. Ez a maxima szóhoz vezet, és arra emlékeztet, hogy akkor (mint a fent említett esetben is) valamely ismert maxima módosításáról beszéltünk. Furcsa módon nem valami maxima jut hozzá eszembe, hanem a következő: Isten saját képmására teremtette az embert, és ennek módosított változata: az ember saját képmására teremtette az Istent. Ezután mindjárt felmerül a keresett mondás. Barátom így szólt hozzám akkor az Andrássy úton: Semmi emberi nem idegen tőlem, mire én – pszichoanalitikus tapasztalatokra célozva – megjegyeztem: Messzebb is mehetnél ennél, és beismerhetnéd, hogy semmi állati nem idegen tőled.

Amikor azonban végre eszembe jutott a keresett mondás, éppenséggel nem mondhattam el ott, abban a társaságban. Annak a barátomnak ifjú felesége is a jelenlévők között volt, akit én a tudattalan állatias jellegére emlékeztettem, és jól tudtam, hogy a fiatalasszony ily cseppet sem kellemes felismerések tudomásulvételére egyáltalán nincs előkészítve. Az elfelejtés megmentett egy sereg kellemetlen kérdéstől és a kilátástalan vitától, nyilvánvalóan éppen ez volt az »időleges emlékezetkiesés« indítéka.

Érdekes, hogy fedőötletként az a mondat jutott eszembe, amely az istenséget emberi kitalálássá fokozza le, a keresett mondás viszont az emberben rejlő állati vonásokra utal. Tehát a capitis diminutio közös a két mondásban. Az egész nyilvánvalóan csak folytatása a megértésre és megbocsátásra vonatkozó gondolatmenetnek, melyet a beszélgetés indított meg.

Hogy ezúttal oly gyorsan felbukkant a keresett mondás, azt talán annak a körülménynek is köszönhetem, hogy a társaságból, ahol a cenzúra érvényesült, azonnal üres szobába vonultam vissza.”

Azóta a szófűzések elfelejtésének vagy hibás felidézésének számos esetét analizáltam, és e vizsgálatok egybehangzó eredménye arra a feltevésre késztetett, hogy az elfelejtésnek az aliquis és A korinthoszi menyasszony példákban kimutatott mechanizmusa csaknem általános érvényű. Az ilyen elemzések közlése többnyire elég kényelmetlen, mert, mint a fent említettek, mindig nagyon bizalmas és az analizált egyén számára kínos dolgokhoz vezetnek; ezért nem is szaporítom tovább az ilyen példák számát. Mindezekben az esetekben, anyaguk különbözőségétől eltekintve, közös vonás, hogy az elfelejtett vagy eltorzított részlet valamiféle asszociációs úton kapcsolatba kerül egy tudattalan gondolattartalommal, amelyből az elfelejtésben megnyilvánuló hatás kiindul.

Most ismét rátérek a nevek elfelejtésére, amelynek mindeddig sem kazuisztikáját, sem indítékait nem vizsgáltuk meg kimerítően. Minthogy az elvétéseknek éppen ezt a fajtáját időnként bőségesen megfigyelhettem önmagamon, elég példa áll rendelkezésemre. Az enyhe migrének, amelyektől még most is szenvedek, órákkal előbb nevek elfelejtése révén jelzik jövetelüket, és a migrénes állapot csúcspontján, ami nem kényszerít ugyan munkám abbahagyására, gyakran minden tulajdonnevet elfelejtek. Mármost éppen az ilyen esetek, mint az enyém, adhatnak alkalmat elvi ellenvetésre analitikus igyekezetünkkel szemben. Nem azt kell-e következtetnünk az ilyen megfigyelésekből, hogy a feledékenység és speciálisan a névelfelejtés oka a nagyagy vérkeringési és általános működési zavaraiban rejlik, így tehát felesleges megkísérelnünk, hogy ezekre a jelenségekre lélektani magyarázatot keressünk? Úgy vélem, erről szó sem lehet; hiszen ez azt jelentené, hogy egy folyamat valamennyi esetben azonos mechanizmusát összetévesztjük változó és nem szükségszerű, felléptére kedvezően ható tényezőkkel. Vita helyett azonban egy példázattal szeretnék az ellenvetésre válaszolni.

Tegyük fel, hogy nem voltam elővigyázatos, és éjnek idején egy nagyváros néptelen részébe mentem sétálni, ott megtámadtak és elrabolták órámat és pénztárcámat. A legközelebbi őrszobán azután a következő szavakkal teszek feljelentést: Ebben és ebben az utcában jártam, ott a magány és a sötétség elvette órámat és pénztárcámat. Jóllehet semmi olyat nem mondanék ezekkel a szavakkal, ami ne lett volna igaz, mégis jelentésem szövege alapján abba a veszélybe kerülnék, hogy meggyanúsítanának: valami nincs rendben a fejemben. A tényállást helyesen csak úgy írhatom le, hogy a hely kedvező magányosságát kihasználva, a sötétség leple alatt ismeretlen tettesek elrabolták értéktárgyaimat. Nos tehát, nem más a tényállás a nevek elfelejtésénél sem: a fáradtság, a vérkeringési zavar, az intoxikáció kihasználásával egy ismeretlen lelki hatalom elrabolja tőlem azt a lehetőséget, hogy az emlékezetem birtokában levő tulajdonnevekkel rendelkezhessem; ugyanaz a hatalom, amely más esetekben tökéletes egészség és munkaképesség mellett is el tudja érni azt, hogy az emlékezet ugyanilyen módon felmondja a szolgálatot.

Az önmagamon megfigyelt névelfelejtési esetek elemzése közben csaknem mindig azt tapasztalom, hogy a tudatból kiszorított név kapcsolatban van egy olyan témával, amely személyemet közelről érinti, és erős, gyakran kellemetlen indulatokat vált ki belőlem. A zürichi iskola (Bleuer, Jung, Riklin) kézenfekvő és ajánlatos szóhasználata szerint ugyanezt a következő formában is kifejezhetem: a kiesett név „személyes komplexust” érintett bennem. A név személyemhez fűződő kapcsolata váratlan, többnyire felületes asszociáció (szavak kétértelműsége, összecsengése) útján jön létre, amely általában mellékkapcsolatnak tekinthető. Néhány egyszerű példa világítja meg legjobban e kapcsolat természetét:

1. Egy betegem arra kér, ajánljak neki valami riviérai gyógyhelyet. Ismerek egy ilyen helyet közel Genovához, emlékszem ott működő német kollégám nevére is, magát a helységet azonban nem tudom megnevezni, bármily jól vélem is ismerni. Nem marad más hátra, megkérem a beteget, hogy várjon, és gyorsan családom nőtagjaihoz fordulok: „Hogy is hívják azt a helyet Genova mellett, ahol dr. N. kis intézete van, amelyben ez és ez az asszony oly sokáig volt kezelésben?” „Persze, éppen neked kellett ezt a nevet elfelejteni. Nervinek hívják.” Hát bizony, idegekkel [németül: Nerven] éppen elég dolgom akad.

2. Másvalaki egy közeli nyaralóhelyről beszél, és azt állítja, hogy a két ismert vendéglőn kívül egy harmadik is van ott, amelyhez bizonyos emléke fűződik; a nevét mindjárt meg is fogja mondani. Én kétségbe vonom, hogy egy harmadik vendéglő is lenne ott, és arra hivatkozom, hogy két nyarat töltöttem azon a helyen, jobban kell tehát ismernem őnála. Az ellentmondás felingerli az illetőt, és most már sikerül felidéznie a nevet is. A vendéglőt Hochwarternek hívják. Így természetesen engednem kell, sőt be kell ismernem, hogy két nyáron át egy nem létezőnek hitt vendéglő tőszomszédságában laktam. Vajon miért felejtettem el ezt a nevet és a tárgyat? Úgy vélem azért, mert a név rendkívül hasonló hangzású egy bécsi szaktársam nevével [Frankl von Hochwart], és megint a „hivatáskomplexust” érinti bennem.

3. Más alkalommal éppen jegyet akarok váltani a reichenhalli pályaudvaron, és sehogyan sem jut eszembe a legközelebbi nagy vasútállomás egyébként igen jól ismert neve, holott gyakran utaztam át rajta. Nem tehetek egyebet, a menetrendből kell kikeresnem. Így hangzik: Rosenheim [„Rózsa-lak”]. Most azonban mindjárt tudom, milyen asszociáció révén esett ki emlékezetemből. Egy órával ezelőtt nővéremet látogattam meg lakóhelyén, egészen közel Reichenhallhoz; nővérem neve Rosa, tehát ez is Rosenheim. Ezt a nevet a „családkomplexus” vette el tőlem.

4. A „családkomplexus” valóságos rablótevékenységét a példák egész során tudom nyomon követni.

Egy napon egy fiatalember jött rendelőórámra, egyik nőbetegem öccse, akit már számtalanszor láttam, s akit keresztnevén szoktam említeni. Amikor később a látogatásáról akartam beszélni, elfelejtettem egyáltalában nem szokatlannak tűnő keresztnevét, és semmiféle segédeszközzel nem voltam képes visszaidézni. Kimentem az utcára cégtáblákat nézegetni, és felismertem a nevet, amint az egyiken felbukkant. Az elemzés feltárta előttem, hogy látogatóm és saját fivérem között párhuzamot vontam, ami ebben az elfojtott kérdésben csúcsosodott ki: Vajon fivérem azonos esetben hasonlóan vagy ellenkezőképpen viselkedett volna? Az idegen családra és saját családomra vonatkozó gondolatok külsőleges kapcsolatát az a véletlen tette lehetővé, hogy az anyának mindkét családban ugyanaz volt a keresztneve: Amália. Utólag azután megértettem a pótneveket is: Dániel és Ferenc ötlöttek fel bennem, de nem világosítottak fel. Ezek is, mint az Amália név, Schiller Haramiák című drámájában szerepelnek, s ehhez Daniel Spitzer, a „bécsi sétáló bölcs” tréfája fűződik.

5. Más alkalommal az történik, hogy nem tudom felidézni egy betegem nevét, akihez ifjúkori kapcsolat fűzött. Az elemzés előbb hosszú kerülő útra vezet, csak azután jutok a keresett névhez. A beteg közölte velem félelmét, hogy elveszíti szeme világát; erről egy fiatal férfi jutott eszembe, aki lövés következtében megvakult; ehhez ismét egy másik ifjú képe kapcsolódott, aki agyonlőtte magát, és ez utóbbi ugyanazt a nevet viselte, mint az első beteg, bár nem voltak rokonok. A névre azonban csak akkor bukkantam rá, amikor tudatosodott bennem, hogy e két ifjúkori eset – áttétel folytán – szorongó várakozást kellett bennem saját családom egyik tagjával kapcsolatban.

Az „önvonatkoztatások” szakadatlan sora vonul így át a gondolkozásomon, rendszerint anélkül, hogy tudnék róla, az ilyen névelfelejtések révén azonban elárulja magát. Mintha kényszerítve volnék, hogy mindent, amit idegen személyekről hallok, saját személyemmel hasonlítsak össze, mintha személyes komplexusaimat minden megmozgatná, ami másokról tudomásomra jut. Ez semmiképp sem lehet az én egyéni sajátosságom; sokkal inkább utalás arra a módra, ahogy egyáltalában „mást” megértünk. Okom van hinni, hogy másoknál egészen hasonlóan megy végbe ez a folyamat, mint bennem.

Ennek a módnak legszebb példáját egy Lederer nevű úr mondta el nekem, saját élményeiből. Nászútján Velencében egy úrral találkozott, akit felületesen ismert, s akit be kellett mutatnia ifjú feleségének. Minthogy azonban az idegen nevét elfelejtette, első ízben érthetetlen mormolással segített magán. Amikor azután másodszor is találkozott azzal az úrral, ami Velencében elkerülhetetlen, félrevonta, és megkérte, segítse már ki zavarából, mondja meg a nevét, mert, sajnos, elfelejtette. Az idegen felelete fölényes emberismeretről tanúskodott: „Azt elhiszem, hogy nem jegyezte meg a nevemet. Ugyanaz, mint az öné: Lederer!” Az ember nem kerülheti el a kissé kellemetlen érzést, ha saját nevét egy idegennél felfedezi. Nemrég igen világosan éreztem ezt, amikor orvosi rendelőmben egy úr S. Freud néven mutatkozott be. (Egyébként tudomásul veszem, amit egy bírálóm állított, hogy ő e tekintetben ellenkező módon reagál.)

6. Az önvonatkoztatás hatásosságát ismerjük fel a következő, Jung{13} által közölt példában is.

„Y. úr reménytelenül beleszeretett egy hölgybe, aki hamarosan férjhez ment X. úrhoz. Bár Y. úr már régen ismeri X. urat, sőt üzleti összeköttetésben is áll vele, mégis újra meg újra elfelejti a nevét, úgyhogy több ízben másoktól kellett megtudakolnia, amikor levelezni akart vele.”

Ebben az esetben azonban átlátszóbb az elfelejtés motivációja, mint az előzőekben, az önvonatkoztatás konstellációjában. Itt az elfelejtés Y. úr szerencsésebb riválisa iránti ellenszenve egyenes következményének látszik; semmit sem akar róla tudni; „említés se essék róla”.

7. Valamely név elfelejtésének finomabb indoka is lehet, úgyszólván „szublimált” harag a név viselőjével szemben. Bizonyos K. J. kisasszony így ír Budapestről:

„Felállítottam egy kis elméletet. Megfigyeltem ugyanis, hogy azoknak, akikben festői tehetség van, nincs érzékük a muzsika iránt, és megfordítva. Múltkoriban beszéltem erről valakinek, és azt mondtam: »Megfigyelésem eddig találónak bizonyult, egy eset kivételével.« Amikor ennek a személynek nevére emlékezni akartam, egyszerre reménytelenül elfelejtettem, bár tudtam, hogy viselője egyike legmeghittebb ismerőseimnek. Amikor néhány nap múlva véletlenül említették előttem a nevét, természetesen azonnal tudtam, hogy elméletem megdöntőjéről van szó. Tudattalanul élő haragom ennek az egyébként oly jól ismert névnek elfelejtésében nyilvánult meg.”

8. Némileg más úton vezet névelfelejtéshez az önvonatkoztatás a következő, Ferenczi által közölt esetben, melynek elemzését különösen a pótötletek magyarázata teszi tanulságossá (mint a Botticelli–Boltraffio–Signorelli példában).

„Egy hölgynek, aki már hallott valamit a pszichoanalízisről, sehogy sem jut eszébe Jung pszichiáter neve.

Helyette a következők jutnak eszébe: Kl. (egy név)–Wilde–Nietzsche–Hauptmann.

Nem mondom meg neki a nevet, és szabad asszociációra szólítom fel mindegyik névvel kapcsolatban.

Kl.-ről mindjárt Kl.-né jut eszébe és az, hogy kényeskedő, finomkodó teremtés, aki azonban korához képest jól tartja magát. »Nem öregszik.« Wilde és Nietzsche legfőbb közös meghatározójának az »elmebetegséget« nevezi meg. Azután gúnyosan mondja: »Maguk, freudisták, addig keresik majd az elmebetegségek okait, amíg maguk is elmebeteggé válnak.« Majd: »Ki nem állhatom Wilde-ot és Nietzschét. Nem értem őket. Azt hallom, mind a kettő homoszexuális volt: Wilde fiatalemberekkel [mint jungen Leuten] állt össze.« Bár ebben a mondatban már kimondta – igaz, magyarul – a helyes nevet, még mindig nem tud rá emlékezni.

Hauptmannhoz Halbe, azután Jugend jut eszébe, és csak most, hogy figyelmét a Jugend [fiatalság] szóra irányítom, csak most tudja, hogy a Jung nevet kereste.

Ennek a hölgynek, aki harminckilenc éves korában elvesztette férjét, és semmi kilátása, hogy ismét férjhez menjen, kétségtelenül elég oka van arra, hogy kerüljön minden emlékezést, amely a fiatalságra vagy az öregségre figyelmeztetné. Feltűnő a fedőötletek tisztán tartalmi összefüggése a keresett névvel és a hangzásbeli asszociációk hiánya.”

9. Megint más és igen finoman motivált a névelfelejtés következő példája, amelyre az illető maga találta meg a magyarázatot.

„Amikor filozófiából mint melléktárgyból vizsgáztam, a vizsgáztató tanár Epikurosz tanait kérdezte tőlem, továbbá azt, hogy tudom-e, ki fejlesztette tovább ezeket a tanokat a későbbi évszázadokban. Azt válaszoltam, hogy Pierre Gassendi, akit két nappal ezelőtt a kávéházban mint Epikurosz-tanítványt hallottam emlegetni. A csodálkozó kérdésre, hogy ezt honnan tudom, merészen azt feleltem: már régóta érdekel Gassendi munkássága. Ennek magna cum laude oklevél volt a következménye, de, sajnos, a későbbi időkre szóló konok hajlandóság is a Gassendi név elfelejtésére. Azt hiszem, rossz lelkiismeretem okozza, hogy ezt a nevet csak azért is, minden igyekezetem ellenére elfelejtem. Hiszen akkor sem volt jogos, hogy tudtam.”

Hogy informátorunk mily intenzíven viszolyog e vizsgaepizód emlékeitől, ezt csak akkor méltányolhatjuk igazán, ha tudjuk, mily nagyra van doktori címével, és ez mennyi mindenért kell hogy kárpótolja.

10. Ideiktatok még egy példát egy város nevének elfelejtéséről, amely talán kevésbé egyszerű, mint az eddig említettek voltak, de mindenki, aki ilyen vizsgálódásokban járatos, hitelesnek és értékesnek fogja tartani. Egy itáliai város neve annak következtében esett ki az emlékezetből, hogy rendkívül hasonló hangzású egy női keresztnévvel, amelyhez sokféle, indulattal teljes, a közlés során nyilván nem kimerítően visszaadott emlék kapcsolódik. Ferenczi Sándor (Budapest), aki önmagán figyelte meg az elfelejtésnek ezt az esetét, úgy kezelte, ahogyan egy álmot vagy neurotikus gondolatot szoktunk elemezni, éspedig kétségtelenül joggal.

„Baráti családnál voltam ma; észak-itáliai városok kerültek szóba. Valaki megemlíti, hogy ezeken még felismerhető az osztrák befolyás. Néhány ilyen város nevét idézik; én is meg akarok egyet nevezni, a neve azonban nem jut eszembe, noha tudom, hogy két igen kellemes napot töltöttem ott, s ez nem nagyon egyezik