Annie Claydon

Megmentő a múltból

Amy Adams

Nem csak nekem kellesz!

Minden jog fenntartva. Jelen kiadvány bármely részét tilos a kiadó írásos engedélye nélkül módosítani, sokszorosítani, bármilyen elektronikus vagy gépi formában és egyéb módon közzétenni vagy terjeszteni, beleértve a fénymásolást, felvételkészítést és mindenfajta információtároló vagy -visszakereső rendszert; kivételt képez a kritikus, aki kritikájában rövid szakaszokat idézhet belőle. Ez a kiadvány a Harlequin Enterprises ULC-vel létrejött megállapodás nyomán jelenik meg. Jelen mű kitalált történet. A nevek, személyek, helyszínek és események a szerző képzeletének termékei, vagy fiktív módon alkalmazza őket. Bármely hasonlóság élő vagy halott személlyel, üzlettel, vállalattal, eseménnyel vagy helyszínnel teljes mértékben a véletlen műve, és nem a szerző szándékát tükrözi.

§ All rights reserved including the right of reproduction in whole or in part in any form. Without limiting the generality of the foregoing reservation of rights, no part of this publication may be modified, reproduced, transmitted or communicated in any form or by any means, electronic or mechanical, including photocopy, recording or any information storage and retrieval system, without the written permission of the publisher, except for a reviewer, who may quote brief passages in a review. This edition is published by arrangement with Harlequin Enterprises ULC. This is a work of fiction. Names, characters, places and incidents are either the product of the author’s imagination or are used fictitiously, and any resemblance to actual persons, living or dead, businesses, companies, events or locales is entirely coincidental and not intended by the author.

© Annie Claydon, 2021 – Vinton Kiadó Kft., 2026

Eredeti cím: Greek Island Fling to Forever (Harlequin Mills & Boon, Medical Romance)

Fordította: Windberg Donatella

© Harlequin Books S.A., 2012 – Vinton Kiadó Kft., 2026

Eredeti cím: Evie’s Bombshell (Sydney Harbour Hospital) (Harlequin Mills & Boon, Medical Romance)

Második, átdolgozott kiadás (első megjelenés: 2014)

Fordította: Szabó Júlia

Nyomtatásban megjelent: a SZÍVHANG 774–775. számában, 2026

Átdolgozott kiadás

ISBN 978-615-108-131-0

A HARLEQUIN ® és ™ a Harlequin Enterprises Limited vagy a konszern leányvállalatai tulajdonában álló védjegy, amelyet mások licencia alapján használnak.

Magyarországon kiadja a Vinton Kiadó Kft., 2026

- A kiadó és a szerkesztőség címe: 1118 Budapest, Szüret u. 15.

- Felelős kiadó: dr. Bayer József

- Telefon: +36-30-300-9899; e-mail-cím: info@vintonkiado.hu

Kiadónk újdonságairól, a megrendelési lehetőségekről honlapunkon is tájékozódhat:

www.vintonkiado.hu

Az e-book formátumot előállította:

www.bookandwalk.hu

Annie Claydon

Megmentő a múltból

1. FEJEZET

Tiszta, gyönyörű, napsütéses nap volt, amely megváltoztatta az életét. Arianna álmaiban még mindig élénken élt minden részlet. Hatéves volt, és ragaszkodott hozzá, hogy új, fehér csipkés ruháját viselje a Petrakis család nyaralójába vezető úton, egy Ilaria nevű apró görög szigeten.

Apja bosszús arcot vágott, amikor megtudta, hogy a jachtja nem üzemképes. Anyja azonban mosolygott, és azt mondta, akkor majd komppal mennek. Arianna és a bátyja, Xander számára teljesen új élmény volt a többi utassal együtt a tömegben várni a beszállásra, majd a fedélzeten helyet keresni az anyjuknak.

Még az apjuk is kissé feloldódott, kigombolta inggallérját, és megkérte a testőrt, hogy készítsen egy családi fotót. Ezután engedett Xander könyörgésének, és elvitte sétálni a nagy, izgalmas hajón. Amikor elindultak, Xander visszafordult, és integetett Ariannának. Anyja széles karimájú kalapot és piros-fehér, derékban szűkített nyári ruhát viselt. Egy fapadon ült, más anyákkal beszélgetett, és azt mondta Ariannának, hogy mehet játszani, ha akar, de maradjon a közelben.

A komp lassan elindult a nyüzsgő kikötői mólótól, és felgyorsult, amint kilépett a kéklő Földközi-tengerre. Arianna azt kívánta, bárcsak mindig így utaznának. És amikor Ilaria megjelent a horizonton, remélte, hogy nem érnek túl gyorsan a szigetre.

Aztán egy rángató, recsegő hang. Hirtelen az egész világ felfordult, és Arianna elesett, felsértve térdét. Hallotta, ahogy anyja a nevét kiáltja, de ő megcsúszott… és zuhant. Mintha a víz felmagasodott volna, hogy lehúzza a mélybe.

Nem kapott levegőt… És akkor egyszer csak ott volt valami… valaki: megragadta a karjait, és szorosan fogta. Áttörték a víz felszínét, s a tompa hangok zűrzavaros visításokká és sikolyokká változtak. Arianna elég levegőt kapott, hogy sírva fakadjon. Amikor kinyitotta a szemét, egy idősebb fiút látott, akinek szőke haja nedvesen tapadt az arcához.

A fiú mondott valamit, amit Arianna nem értett, de tudta, hogy a biztonságáról van szó, és amikor a fiú a nyaka köré fonta a karját, ő is belekapaszkodott. Aztán a fiú úszni kezdett. Arianna nem mert megfordulni. Ha megfordult volna, még egy utolsó pillantást vethetett volna Xanderre. De előttük kishajók közeledtek feléjük Ilaria kis kikötőjéből.

Zokogott, mire a fiú abbahagyta az úszást. Még több szót mondott, amit Arianna nem értett, de máris biztonságban érezte magát. Mivel a víz sodrása visszahúzta őket a süllyedő komphoz, a fiú erőteljes mozdulatokkal tovább úszott a hajók felé. Arianna lehunyta a szemét, és elmondta azt az imát, amit anyjával szokott mindig lefekvés előtt.

Aztán érezte, hogy erős kezek kiemelik a vízből. Az egyik hajó elérte őket, és a fiú feltolta a legénység karjaiba. Egy férfi lefogta, amikor a fiú felé nyúlt, s egy hullám elragadta a fiút. Arianna kiabált és sírt, amikor a fiú szőke haja eltűnt a hullámok és a tengerben sodródó emberek között.

És akkor… az emlékek elmosódtak. Emlékezett, hogy anyja sírt, apja pedig olyan erősen szorította magához, hogy alig tudott lélegezni. Egy takaróba volt becsavarva, egy csoport másik túlélő között a taverna közepén, amely kinyitotta kapuit, hogy menedéket nyújtson nekik, és meleg italokkal lássa el őket. Emellett emlékezett arra is, hogy apja megcsókolta anyját, mielőtt visszarohant a kishajókhoz, amelyek a partra vitték a megmentetteket.

Apja sokáig távol maradt, de anyja nem mozdult, hanem szorosan magához ölelte Ariannát, miközben mindketten reszkettek a meleg szélben. Amikor apja végül visszatért, egyedül volt. Anyja csak egy pillantást vetett rá, majd kétségbeesetten felkiáltott…

Arianna felült az ágyában. Hideg verejték gyöngyözött a homlokán. Miután visszatért Ilariára, és ott felépítette orvosi rendelőjét, alig maradt ideje másra, mint a munkára. Most, hogy a napközbeni nyomás csökkent, éjszakai álmai gyakrabban és sokkal élénkebben jelentkeztek, mint korábban.

Talán jó is ez, mert így feldolgozhatja a huszonöt évvel ezelőtti traumatikus eseményt. És így lehetősége nyílik újra látni Xandert és a szőke fiút, aki biztonságba helyezte, majd eltűnt a hullámok között.

A fiú nem fulladhatott meg. Később, amikor már idősebb volt, Arianna utánanézett aznap minden halálesetnek, és nem talált senkit, akire illett volna a leírás. Biztosan él valahol, már felnőtt férfi, és Arianna eltűnődött, vajon gondol-e még rá.

Fényes, meleg nap volt. Ben Marsh leszállt a kompról, elővette a zsebéből Ilaria kikötővárosának térképét, és körülnézett.

Azon tűnődött, felismeri-e a helyet, ha meglátja. Az elmúlt években gyakran gondolt a szigetre. De a kompkikötőben semmi sem tűnt ismerősnek.

Egyenesen a turisztikai információs pult felé tartott, ahol egy mosolygó nő üdvözölte, és megjelölte neki a térképen az orvosi központot.

A főkikötőben tekintete végigsiklott a kis hajókon. Egyik sem volt ismerős. Bár persze akkoriban túlságosan lefoglalta a további túlélők keresése, hogy emlékezzen arra a hajóra, amelyiknek a legénysége végül kihúzta a tengerből.

A rémült kislányt, aki belekapaszkodott, ma aligha ismerné fel. Bármelyik fiatal nő lehetne, akivel az utcán találkozott. Azt mondta magának, időpazarlás az arcukat fürkészni valami jel után.

De tudta a nevét. Arianna Petrakis. Hat hónappal ezelőtt rábukkant egy régi újságcikkre, amely megválaszolta azokat a kérdéseket, amelyek már oly régóta foglalkoztatták. Azóta nem tudta kiverni a fejéből ezt a nevet.

Jéghideg borzongás futott végig a hátán, és a napsütésben is reszketett. Mi van, ha nem akarja látni? Akkor elmegy a következő komppal. De mi van, ha látni akarja? Hogyan magyarázza el neki, hogy a komp elsüllyedésének napja meghatározta az életét? Hogyan magyarázza el azt a furcsa érzést, hogy szüksége van rá, mert csak ő tudja megmenteni?

Elszántan elhessegette ezeket a kérdéseket, mert nem tudta rájuk a választ. Az, hogy a vízbe ugrott megmenteni Ariannát, az első döntő pillanat volt az életében bekövetkezett változásban. A második pont az ellenkezője volt. Ünnepélyes esküt tett, hogy szeretni és tisztelni fogja a feleségét, és mégsem volt ott, amikor szüksége volt rá. Most Emma halott, és ő nem tudja visszaforgatni az idő kerekét, hogy megmentse.

Miután felment a meredek dombon, megtalálta az orvosi központot. Egy kis kert mögött, amelyben buja, erős illatú virágok nyíltak, modern épületet látott. Az automatikus tolóajtó félrecsúszott, és Ben egy tágas fogadóterembe lépett, amely kellemesen hűvös volt a kinti fülledt hőség után.

– Yassas.

A recepciósnő mosolygott.

– Helló, én Corinna vagyok. Miben segíthetek?

– Dr. Petrakist keresem.

– Beteg?

– Nem. A nevem Ben Marsh. Dr. Ben Marsh, én is orvos vagyok.

Corinna enyhén megvonta a vállát, majd bólintott.

– Akkor foglaljon helyet. Dr. Petrakis öt perc múlva itt lesz.

Ben leült és körülnézett. Világos és tágas helyiség, hűvös fehér falak, a berendezésen puha földszínek. A szíve őrülten dobogott. Kivette a mobilját a zsebéből, és brit újságokat kezdett olvasni.

Kinyílt az ajtó, de csak egy futár volt, aki csomagot hozott.

Negyed óra múlva Corinna végül azt mondta:

– Biztos mindjárt jön. Felhívjam?

– Nem, nem szükséges. Szívesen megvárom.

– Kér valamit inni?

Az ajtó ismét kinyílt, és Ben szíve megállt egy pillanatra. A bejáratnál egy lányt és egy sötét hajú férfit látott, akik egy másik lányt támogattak. A férfi nyilvánvalóan egy járókelő volt, aki megállt segíteni. Odaszólt Corinnának, mondott neki valamit görögül, majd távozni készült, amikor a recepciósnő utasításokat kezdett adni.

– Asztmás rohamot kapott. Ültesse le ide. Dr. Marsh, ha már itt van, segítenie kell neki. Hívom dr. Petrakist.

Bennek ugyan nem volt hivatalos engedélye Görögországban, de ez most nem számított. A szőke lány láthatóan nagyon rosszul volt.

Odasietett a két fiatal lányhoz, és az ülősarokba vezette őket.

– Van inhalálója?

– Igen, de a szállodában felejtette. – A beteg barátnőjén látszott a pánik.

– Oké. Semmi baj. Hogy hívják?

– Helen.

Helen félénken nézett Benre, aki barátságosan mosolygott rá.

– Próbáljon megnyugodni. Lélegezzen lassabban, jó?

Helen bólintott. A pánik és a sietség, amellyel a kórházba hozták, nem tett jót neki. Most, hogy leült, kicsit jobban érezte magát. Amikor barátnője sírni kezdett, elfordult.

De Ben újra maga felé fordította a fejét.

– Ne aggódjon miatta. Csak engem nézzen, és próbáljon velem együtt lélegezni.

– Dr. Petrakis öt perc múlva itt lesz – magyarázta Corinna. – Hoz inhalálót a gyógyszertárból.

– Köszönöm. Tudna foglalkozni a fiatal hölggyel? – Ben Helen barátnőjére mutatott.

Corinna felugrott, és a lányt egy szabad székhez vezette az íróasztal mögött.

– Milyen színű az inhalálója, Helen? – kérdezte Ben. – Kék? – A lány bólintott. – Jó. Szalbutamol?

A lány ismét bólintott. Helen láthatóan megnyugodott, a légzése lassult, de még mindig túl nagy erőfeszítést kellett tennie, hogy elegendő oxigént kapjon.

– Oké, szuper. – Ben Corinna felé fordult, aki már a kagylót tartotta a kezében. Másik karját szorosan a lány vállára tette. – Megmondaná dr. Petrakisnak, hogy…?

– Szalbutamol. Értettem. – Szigorú pillantást vetett rá, nyilván felháborodva a feltételezésen, hogy esetleg nem tart mindent kézben.

Ben újra a beteg felé fordult.

– Nagyon jól csinálja, Helen. – Remélhetőleg az öt perc, amíg Arianna Petrakis visszatér, nem lesz olyan hosszú, mint az az öt, amit korábban kellett várnia.

– Ne… hagyjon… meg… – préselte ki Helen.

Ne hagyja meghalni. Az elmúlt néhány év megmutatta Bennek, hogy tehetetlen az élet és halál kérdéseiben, de ezt Helennek nem kellett tudnia.

– Nem hagyom bármit is csinálni. Lélegezzen, rendben?

Ezúttal Helen viszonozta a mosolyát, és újra bólintott.

– Át tudná vinni a kezelőszobába? – Corinna letette a telefont az asztalra.

– Jó ötlet. – Helennek szüksége volt egy csendes helyre, távol a recepció nyüzsgésétől.

A barátnőnek Corinna határozottan megmondta, hogy ne mozduljon el a helyéről, aztán odahívta Bent. Ben mosolyogva mondta Helennek:

– Csináljuk a könnyebbik módon, oké? Csak kapaszkodjon belém.

Felemelte, és Corinnát követve egy modern, jól felszerelt kezelőszobába ment, Helent a vizsgálóágyra fektette, és felemelte a fejtámlát, hogy Helen nagyjából ülő helyzetben legyen.

– Köszönöm… – A lánynak már kissé könnyebbnek tűnt a légzése.

– Nincs mit. Sürgősségi orvosként extra pontokat kapok, ha viszek valakit. De örülök, hogy nem túl nehéz – viccelődött Ben.

Helen mosolygott. Az asztal lábánál egy könnyű takaró feküdt, Ben a lábára terítette. Ekkor halkan kinyílt az ajtó, és Ben megfordult.

Arianna. Bárhol felismerte volna. Sötét fürtök keretezték az arcát. Csillogó barna szemei és makulátlan olívaszínű bőre volt. Valami a tartásában a kislány bátorságára emlékeztette, aki olyan szorosan kapaszkodott belé. És gyönyörű volt, azt nem lehetett tagadni.

– Üdv, én dr. Petrakis vagyok. – Magabiztos és nyugodt benyomást keltett, bár rózsás arcán látszott, hogy futott. – Maga Helen? – A lány bólintott, és Arianna egy nagy papírzacskót tett az asztalra. – Több inhalálót is hoztam, de dr. Marsh azt mondta, általában a kéket, a szalbutamolosat használja.

– Igen. – Helen már szót kimondott, anélkül hogy levegő után kapkodott volna.

– Az jó. Az is van nálam. – Arianna kivett egy dobozt a táskából, abból meg az inhalálót.

Tökéletes angolsággal beszélt, enyhe londoni akcentussal. A gondolat, hogy talán a szülővárosában élt, és ő nem tudta, milyen közel volt hozzá, szinte elakasztotta Ben lélegzetét.

Arianna ránézett.

– Köszönöm, dr. Marsh. Akkor most megvizsgálom Helent. Ha még várni szeretne, Corinna készít önnek kávét.

– Köszönöm. Megvárom. – Helennek mosolyogva azt mondta: – Máris sokkal jobban néz ki.

A lány viszonozta a mosolyát, és felmutatta a hüvelykujját.

Ben visszament a recepcióra. Igazából nem akart kávét, de Corinna ragaszkodott hozzá. Néhány süteményt is tett egy tányérra a csésze mellé. Így Ben a kávét kortyolgatva várta meg, míg Arianna visszajött.

– Claire, most már bemehet Helenhez – mondta a doktornő Helen barátnőjének, aki szomorúan ült egy sarokban. – Jobban van, bár még egy darabig pihennie kell. Csak legyen nyugodt és kedves.

Claire bólintott.

– Sajnálom.

– Ijesztő látni, mikor valaki ennyire rosszul van, ugye? – mondta Arianna megértően. – De most, hogy itt van, gondoskodunk róla, és hamarosan helyrejön. Fontos neki, hogy maga legyen vidám.

Claire letörölte a könnyeit, és megpróbált mosolyogni, mire Arianna bátorítóan bólintott neki. Corinna megfogta Claire kezét, hogy elvigye a kezelőszobába.

Aztán Ben szívverése felgyorsult, amikor Arianna végül megfordult, és felé indult.

2. FEJEZET

Ariannának elakadt a lélegzete, amikor reggel megérkezett a rendelőbe, és meglátta a vonzó angol orvost. Valahogy olyan ismerősnek tűnt.

Miközben Helent vizsgált és kezelte, sikerült elnyomnia ezt az érzést, de amikor most újra meglátta a váróteremben, még inkább meg volt győződve róla, hogy ismeri. Egy napról, sok évvel ezelőttről, amikor az a szőke, kék szemű fiú kimentette a tengerből.

Ez nem lehet igaz. Ilyen véletlen nem létezik. Dr. Ben Marsh valószínűleg egészen más okból van itt.

Amikor odament hozzá, a férfi felállt. Igazán jóképű volt, az a típus, akit sok nő vonzónak talál.

– Dr. Petrakis…

– Szólítson Ariannának. Végül is már dolgoztattuk. Nyaralni van itt?

– Maga miatt jöttem Ilariára.

Hm, talán mégis ismeri.

– Elnézést, de… találkoztunk már?

– Ha maga az az Arianna Petrakis, akinek gondolom, akkor igen. De az már nagyon régen volt.

– Maga is a kompon volt, ami nem sokkal a kikötő előtt elsüllyedt? – A szíve vadul dobogott, mintha az élete függne a válaszától.

– Igen. Maga is ott volt, fehér ruhában.

– Csipkés volt?

– Azt hiszem. Vagy legalábbis kis hímzett lyukak voltak rajta.

– Igen. És maga utánam ugrott, amikor a vízbe estem.

Ben elmosolyodott.

– Láttam, hogy csúszik lefelé, és amikor a vízbe esett, egyszerűen utána ugrottam.

– Majdnem megfulladtam. – Az emlék elszorította Arianna torkát. – Maga húzott ki.

– Nem tudom, hogy találtam meg. De valahogy sikerült.

Ben egy lépést tett felé, és kinyújtotta a kezét. Arianna megfogta és megszorította, mintha nem tudná elengedni. Úgy tűnt, ugyanúgy kapaszkodik belé, mint azon a napon a tengerben.

Akkor a pánik és a könnyek elvakították, és a kishajóban ülő férfiaknak kellett leválasztaniuk a karjait a fiú nyakáról. Ma más volt a helyzet. Ben már nem sovány tinédzser, ő pedig elég idős ahhoz, hogy felismerje, benne megvan az a bizonyos valami, ami egy férfit nemcsak jóképűvé, hanem vonzóvá is tesz.

Ben hirtelen elmosolyodott.

– Még mindig erős a szorítása.

– Ó… elnézést.

– Nem, fontos volt, hogy szorítson, amíg úsztam.

– Ezt mondta?

– Igen. Nem értette?

– Nem. Akkor még nem tudtam angolul. – Arianna habozva elengedte a kezét. – Itt nem beszélgethetünk. Meghívhatom egy kávéra?

Ben megrázta a fejét.

– Jobb, ha holnap visszajövök. Most biztos elfoglalt.

Arianna nem tudta elviselni a gondolatot, hogy most elmegy, és akkor egy egész napot kell várnia, hogy beszélhessen vele.

– Nem vészes. Mindig korán kezdem a munkát, és ilyenkor általában már be is fejezem. Andreas délután és kora este a rendelőben lesz, tehát pár órát Helen mellett tölt, és bármikor felhívhat, ha szükség van rám. Ha ma este még nem tud visszamenni a szállodájába, van egy háromágyas kórtermünk. Én pedig itt maradok éjszakára.

– Mit szólna ehhez: az utolsó komp kilenc órakor indul, és ha Helen elég jól érzi magát, elkísérhetném őt és Claire-t a szállodájukba. Addig szívesen elmennék magával egy kávéra.

– Az nagyszerű lenne. Ha nem bánja. Gyorsan hozom a táskámat.

Arianna sietve elment még egyszer megnézni Helent, és szólni Andreasnak, hogy a kikötőben van, ha szüksége lenne rá. Úgy érezte, mintha egész életében erre a találkozásra várt volna, és nem akart belőle egy másodpercet sem kihagyni.

Olyan volt, mint egy álom. Ben végre megtalálta a lányt, aki megváltoztatta az életét. És úgy érezte, mintha az első találkozásuk óta minden napot vele töltött volna. Bizonyos értelemben ez igaz is volt. Tovább élte az életét, de alig volt nap, amikor ne gondolt volna rá legalább futólag.

Csendben sétáltak egymás mellett. Ez a dolog túl nagy volt ahhoz, hogy csevegni lehessen róla. Ráadásul nem tudta, hogyan is hozza szóba azt, ami igazán fontos.

– Ez itt jó lenne? – Arianna egy kis taverna felé mutatott, ahonnan kilátás nyílt a kikötőre. Kint árnyékos helyek voltak, amelyek védelmet nyújtottak a késő délutáni nap hevétől.

– Jól néz ki.

Bennek mindegy volt. Az volt a benyomása, hogy Arianna még a legsötétebb börtönben is ragyogna. Kiválasztott egy asztalt, leültek. Megjelent a pincér, aki Ariannát a nevén köszöntötte, rendeltek.

– Örülök, hogy eljöttél, Ben. Jó látni téged.

– Nem tudtam, hogy te is így fogod-e érezni.

– Miből gondoltad?

– Olvastam… Egy újságcikk vezetett el hozzád. Azt írták, a bátyád is a kompon volt, és megfulladt.

– Így van. – Arianna nyílt tekintettel nézett rá. – Nélküled én is megfulladtam volna.

Ben vállat vont.

– Ha a látogatásom fájó emlékeket idéz fel, kérlek, mondd meg.

– Gondolod, hogy valaha is elfelejthetem? – Arianna kérdőn felhúzta a szemöldökét.

– Nem. Én se tudom elfelejteni… És egyszerűen el kellett jönnöm…

A pincér visszatért, italokat és harapnivalókat tett az asztalra, majd újra eltűnt.

Arianna kortyolt egyet a kávéjából.

– Soha nem felejtettelek el, és mindig kíváncsi voltam, mi lett veled. Most legalább tudom a nevedet. – Mosolya megérintette Ben szívét. – Mesélj, mi történt veled azóta?

– Az elejétől? – Ben nagy kortyot ivott az erős kávéból.

– Igen. Hogy jutottál a partra? Kiúsztál?

– Elég jó úszó voltam, azt gondoltam, meg tudom csinálni. De nagyon örültem, amikor valaki meglátott, és értem jött egy hajó. Teljesen más volt, mint otthon az uszodában.

– Elhiszem. – Arianna hátradőlt. – A babák, amiket erre használnak, nem vergődnek úgy, mint én.

– De nem is kapaszkodnak olyan erősen. Nagyon bátor voltál.

A lány elmosolyodott.

– Te voltál az egyetlen, akibe kapaszkodhattam. Neked köszönhetem az életemet.

Bent melegség és büszkeség töltötte el. Pontosan ez az érzés változtatta meg az életét, és segítette át a legsötétebb napjain. Ő is Ariannának köszönhette az életét, de nem tudta, hogyan fejezze ki ezt a legjobban.

– Nos… – kezdte. – Az a hajó még néhány embert felvett, majd mindannyiunkat visszavitt a kikötőbe. Ott újra találkoztam a szüleimmel és a testvéreimmel – és apámtól jókora szidást kaptam, amiért elszöktem.

– Nem mondtad el neki, hogy megmentettél valakit?

Ben megrázta a fejét.

– Nem. Olyan jó érzés volt, hogy meg akartam tartani magamnak. Ez az én titkom.

– Ezért nem találtam rád semmilyen utalást, amikor átnéztem a riportokat. De tudtam, hogy túlélted, mert nem voltál a halottak listáján. – Arianna mosolyogva hozzátette: – Újabb rejtély megoldva.

– Te kerestél? – kérdezte Ben meglepetten.

– Természetesen. Te voltál a szuperhősöm, aki felbukkant a semmiből, hogy megmentsen, aztán újra eltűnt. Hogyne kerestelek volna?

Ő nem az a hős volt, akinek Arianna tartja. Hibákkal teli ember, aki a legjobb és a legrosszabb dolgokra is képes. Ezért is döntött úgy, hogy idejön, és kapcsolatba lép múltjával pozitív oldalával. Újra hinni akart magában.

Elmesélte a történetének többi részét is. Hogy a szálloda, ahol a családja lakott, hallott a kompbalesetről, és küldött egy hajót, amely mindannyiukat visszavitte a szárazföldre. És hogy a vakáció után visszatért Angliába, és később orvostudományt kezdett tanulni.

– Miért akartál orvos lenni? – kérdezte Arianna.

– Gondolom, ugyanazért, mint mindenki más. Hogy segíthessek.

– Mert már tudtad, hogy képes vagy rá?

– Soha nem felejtettem el, milyen érzés volt a kompbaleset után. Amikor fiatalabb voltam, azt hittem, az egész életem ilyen lesz. – Ben elmosolyodott, mert mára már tudta, milyen naiv elképzelés volt ez.

– Megváltoztatott, és újra ugyanúgy akartál érezni.

– Igen. Nagyon sokat jelentett nekem. – Ben nem tudott többet mondani arról, mennyire szüksége van most Ariannára.

– És az egyetem után?

– A szokásos: állást kerestem, keményen dolgoztam. Szerelmes lettem és megnősültem. Vettünk egy házat, aztán megszületett a fiunk, Jonas. Ezzel a fáradtság fogalma teljesen új dimenziót nyert.

– Ezt már hallottam. A feleséged és a fiad is itt vannak Görögországban? Szeretném megismerni őket.

– Jonas itt van. Egy szállodában lakunk a szárazföldön a húgommal és a családjával. Emma, a feleségem négy éve meghalt közlekedési balesetben, amikor Jonas egyéves volt. – A szavak már nem fájtak annyira, mint korábban, de a bűntudata teljesen más volt, és erről Ben soha nem beszélt.

Arianna a szájára kapta a kezét.

– Ó. Őszinte részvétem.

– Ez… – megvonta a vállát – nincs rendben, de együtt élek vele. Biztos te is hasonlóan érzel a bátyáddal kapcsolatban.

Arianna elgondolkodott.

– Soha nem tudtam igazán elfogadni, hogy én voltam, aki túlélte.

Ben is ugyanígy érzett, és jó oka volt rá. Az ő hibája volt, hogy Emma egyedül maradt Jonasszal a kocsiban. Felesége gyors, önzetlen reakciójának köszönhette, hogy sértetlenül megúszta a balesetet.

Arianna szeme csillogott az esti napfényben, és Ben úgy vélte, könnyeket lát benne. Nyilván nála is vannak dolgok, amiket elhallgat.

– Nehéz annak lenni, aki hátramarad, ugye?

– Igen – erősítette meg a lány. – Te hogy viseled?

Sehogy. De ezt senkinek sem akarta elárulni.

– Fogalmazzunk úgy, hogy elvesztettem a hitemet abban, hogy megváltoztathatom a világot. Az első év nagyon nehéz volt. A következő valamivel jobb. Aztán egy este, körülbelül hat hónappal ezelőtt, miután lefektettem Jonast, ötleteket kerestem az interneten egy gyerekbarát nyaraláshoz. Akkor jött fel Ilaria, ami rád emlékeztetett. Nem tudtam ellenállni a kísértésnek, hogy megint információkat keressek a komp utasairól. Találtam egy régi újságcikket, amit nem értettem, mert görögül volt, de volt benne egy kép rólad és a családodról. Amint megtudtam a neved, meg kellett találnom téged.

– Aztán beállítottál, és megmentetted Helent. Amikor újra tudott beszélni, elmesélte, milyen kedves voltál hozzá.

Ben elutasítóan rázta a fejét.

– Már nem hiszem, hogy bárkit is meg tudnék menteni.

Egyszer sikerült neki, de Emma esetében nem. Jó lecke volt.

Arianna meggyújtotta az asztalon álló gyertyát. Szemében remény tükröződött.

– Pedig talán kellene. Ilaria sok mindenre megtanított, mióta itt élek. Talán neked is taníthat néhány dolgot.

Ben figyelmesen nézte az arcát.

– Elmondod, mit csináltál az elmúlt huszonöt évben?

3. FEJEZET

Arianna megkérdezte Bent, hogyan telt az elmúlt két és fél évtizede, és ő válaszolt. Most rajta a sor.

– Olvastad az újságokat, tudod, ki az apám. Tehát valószínűleg már mindent tudsz, ami fontos.

– Az apád Ioannis Petrakis – mondta Ben. – Ez az egyik oka, hogy megtaláltalak. Ő befolyásos ember, írnak róla az újságok. Fotókkal.

Arianna elhúzta a száját. Az a tény, hogy Ben csak apja gazdagsága és pozíciója miatt van itt, keserű utóízt hagyott benne.

– Akkor tudod, hogy elkényeztetett, gazdag gyerek voltam.

Ben vállat vont, és így válaszolt:

– Apád gazdag, de nem ismerlek elég jól ahhoz, hogy tudjam, el voltál-e kényeztetve. Az átázott és ijedt gyerekek egyszerűen csak gyerekek.

– Csak azért voltunk a kompon, mert apám jachtjának elromlott a motorja. Nekem nagyon tetszett. Olyan színes és hangos volt. Xander halála után alig volt alkalmam színes vagy hangos dolgokat csinálni. Apám nem engedte.

Ben lassan bólintott.

– A legtöbb szülő ismeri ezt a problémát. A fiam most kezd rájönni, hogy odakint van egy világ, amit szeretne felfedezni. Emma halála után legszívesebben bezártam volna, hogy biztonságban legyen.

– Az apám szó szerint bezárt minket. Ez annyira megfojtotta anyámat, hogy tizennégy éves koromban elvált tőle.

– Egy gyerek halála a legrosszabb dolog, ami valakivel történhet.

Arianna úgy érezte, Ben most már egy kicsit jobban megérti.

– A szüleimnél tulajdonképpen nem volt helye másnak, csak a gyásznak. Megpróbáltam jó gyerek lenni, hogy ne nehezítsem még jobban a helyzetüket. De soha nem tudtam pótolni a fiút, akit elveszítettek.

Ben hátradőlt a székében, és úgy tűnt, gondolkodik. Ez tetszett neki benne: úgy tűnt, mintha átgondolná a dolgokat, hogy a megérzéseit az eszével is összhangba hozza.

– Ezért elhatároztad, hogy inkább a magad útját járod?

– Igen. Aznap, amikor a bátyám meghalt, nem tehettem semmit, de ma már tehetek. Apám megfenyegetett, hogy kitagad az örökségemből, amikor jelentkeztem az athéni orvosi egyetemre. De végül csak annyira csökkentette le az anyagi támogatásomat, hogy még mindig többem volt, mint amire valaha is szükségem lenne.

– Londonban is éltél – jegyezte meg Ben. Arianna kérdő pillantására elmosolyodott. – Az angol akcentusod. Senki sem beszél ilyen jól egy idegen nyelvet, ha nem élt ott.

– Londonba költöztünk, amikor tizenegy éves voltam. Ez volt a szüleim utolsó kísérlete, hogy megmentsék a házasságukat. A Regent’s Parknál jártam iskolába.

Ben hitetlenkedve mosolygott.

– Nyáron szalmakalap? Kék szalaggal?

– Igen. Ugyanolyan kék volt, mint a kabátjaink és a ruháink. – Arianna utálta az exkluzív lányiskola régimódi egyenruháját. Úgy nézett ki, mint a hetvenes években.

– A közeli orvosi egyetemen tanultam – mondta Ben. – Amikor délután szünetünk volt, mindig kimentünk a parkba.

Mindketten elmosolyodtak. Talán Ben akkoriban is látta őt. Vagy ő Bent. Ő volt az egyik fiatal férfi a tónál, akik olyan szabadnak tűntek, összehasonlítva az ő zárt ajtók mögötti életével. Ugyanazon a helyen jártak, ugyanazokat a dolgokat ismerték. Ha ezt tudta volna, talán nem érezte volna magát annyira magányosnak tinédzserkorában.

De még így is valahogy úgy tűnt, mintha Ben mindig vele lett volna. Olyan volt számára, mint egy régi barát. Valaki, akivel már régóta nem volt kapcsolatban, mégis közel állt hozzá.

– Az orvosi után visszatértem Londonba. Jelentkeztem egy frissen diplomázott orvosok számára szervezett csereprogramra, és egy orvosi központban dolgoztam a Charing Cross közelében.

Ben megdöbbent.

– Az én rendelőm is ott van a közelben.

Újabb lehetőség, hogy találkozzanak az utcán, ugyanazokba a bárokba és éttermekbe járjanak.

– Akkor szereted Londont? – kérdezte Ben.

– Sok előnye van. De őszintén szólva leginkább azért költöztem olyan sokat, mert megpróbáltam elmenekülni az apám elől. Sajnos nem igazán sikerült. Üzleti érdekeltségei vannak egész Európában, és nem nagyon számít, hol lakik, amíg van repülőtér a közelben – válaszolta Arianna. – Amikor Athénba költöztem, úgy döntött, ott vesz házat. És amikor visszamentem Londonba, hirtelen úgy érezte, neki is vissza kell térnie oda, és nagy partikat rendeznie.

– Partikat? Gondolom, nem olyanokat, amikre frissen diplomázott orvosok járnak.

Arianna hozzáhajolt. Olyan természetesnek és bizalmasnak tűnt ez a mozdulat.

– Elegáns partik, ahol megfelelő fiatal férfiakat ismerhettem meg, akik elterelhetik a figyelmemet az orvosi pályáról, és társasági hölggyé tehetnek.

– Gondolom, nem igazán vált be.

Majdnem – de nem úgy, ahogy az apja elképzelte. Lawrence pontosan ellentéte volt az apjának: félelem nélkül és konvencióktól mentesen élt, anélkül hogy a jövőre gondolt volna. Ő ezt eleinte üdítőnek találta, a férfi hamar meghódította szívét, és megkérte a kezét, mielőtt még igazán megismerkedtek volna.

Ő pedig túl gyorsan igent mondott.

De aztán rájött, hogy Lawrence elképzelése a közös életükről elsősorban a saját vágyait tükrözi. Főleg utazni akart, és Arianna pénzét költeni, tekintet nélkül a hivatására. Miért dolgozik Arianna, ha nem szorul rá? De ő már akkor is tudta, hogy a munkája az egyetlen stabil tényező az életében. Az egyetlen ok, amit találni tudott arra, hogy ő túlélte a kompbalesetet, Xander pedig nem.

Mindez már rég a múlté. Meghozta döntését, összetört szíve meggyógyult. Soha többé nem követ el ilyen hibát.

– Nem, tényleg nem vált be.

– Itt is rendez partikat?

– Nem, apám soha nem jön Ilariára.

– Túl sok emlék?

– Igen.

– De biztos neked is megvannak a saját emlékeid.

– Imádom az életet a szigeteken. Itt szükség van rám, és mindig is ezt akartam. De főleg azért választottam Ilariát, mert azt gondoltam, nem úgy lehet legjobban megküzdeni az emlékekkel, ha elnyomjuk őket.

– Igen, nem mindig a legkönnyebb mód a legjobb.

Arianna felvértezte magát Ben arcának gyengéd kifejezése ellen. Ha engedne az érzelmeinek, könnyek törnének elő, de erre most nem alkalmas az idő. A rémálmok és a könnyek a sötét éjszakai órákhoz tartoznak.

– És, meddig maradsz itt? – kérdezte. – Lesz alkalmam megismerni a fiadat is?

– Három hétig maradunk. Ma a húgom vigyáz Jonasra, ő is itt van a családjával. De mindent elmondtam neki rólad, és szeretne találkozni veled. Legközelebb elhozom.

– Mikor tudsz visszajönni?

– Nyaralok, és nincsenek terveim. – Ben ránézett. – Kivéve, hogy megtaláljalak téged.

Miatta van itt. Ariannáért ezt még soha senki nem tette meg.

Mintha szikrázott volna köztük a feszültség, Arianna szívverése felgyorsult.

– Múlt hétvégén dolgoztam, ezért holnap szabadnapos vagyok. Nem jöttök el hozzám Jonasszal? Együtt ehetünk, és játszhat a strandon.

– Van saját strandod? – Ben meglepetten felvonta a szemöldökét.

– Csak egy kicsi. De talán tetszene neki. Védett hely, biztonságosan rohangálhat és játszhat ott.

– Biztos tetszene neki. Nekem is. Ha nem túl nagy gond.

– Nem, egyáltalán nem. Jöhetnétek a délelőtti komppal, és találkozunk a kikötőben. – Több időt akart Bennel tölteni. Sok időt.

Ben bólintott, ránézett az órájára, és a homlokát ráncolta.

– Azt hiszem, lassan vissza kellene mennünk megnézni, hogy Helen elég jól van-e már az átkeléshez.

Hova szaladt az idő? A kávéskanna az asztalon már üres volt, a nap alacsonyan állt az égen. De Arianna legalább várhatta a holnapot.

Együtt tértek vissza az orvosi központba. Benhez az üres előcsarnokban várt.

– Helen éppen öltözik – számolt be Arianna, miután megvizsgálta a beteget. – Adtam neki egy plusz inhalálót, és adok neked egy másolatot a kórházi zárójelentésből is. Holnap mikor akarsz jönni? Van egy komp tizenegy órakor.

– Az jól hangzik. – Ben elővette a mobilját. – Talán kicserélhetnénk a számunkat, hogy felhívhassalak, ha késünk.

Megtették, kipróbálták.

– Annyira örülök, hogy eljöttél. Ez sokat jelent nekem – mondta Arianna.

Anélkül hogy tudta volna, hogyan történt, Ben karjában találta magát. Nyilván ő tette meg az első lépést, mert Ben pont ugyanott állt, ahol előtte. De a férfi reakciója egyértelmű volt. Olyan természetesnek tűnt az egész, mintha néhány órára sűrítették volna az ismerkedés folyamatát, és máris jó barátok lettek volna.

Ben teste erős volt, és amikor viszonozta az ölelését, Arianna szemébe könnyek szöktek. Sok év után először érezte magát igazán biztonságban.

4. FEJEZET

– Mindjárt odaérünk oda, apa?

Bár üvegfal választotta el őket a tengertől, Ben szorosan fogta a fia kezét. Ez az ösztön azóta benne élt, amióta látta, hogy a kis Arianna átcsúszik a fémkorlát alatt, és Emma halála után csak tovább erősödött.

– Még nem. – Letérdelt, Jonast védőn magához szorította, és a távolba mutatott. – Oda megyünk.

Előttük Ilaria ragyogott a napfényben. Ben üzent Ariannának, hogy a kompon vannak, és ő azt válaszolta, hogy a kikötőben fogja őket várni. Talán már ott is volt.

– Milyen messze van? – kérdezte Jonas.

– Körülbelül másfél kilométerre. Ha odaérünk, meg kell várnunk, amíg sorra kerülünk a kiszálláshoz.

– Oké. – Ez az információ elégnek tűnt Jonasnak, elhúzódott apja mellől, és átnézett a szigetre.

Már csak körülbelül tizenöt perc, és újra láthatja Ariannát, gondolta Ben. A tegnap esti ölelés nem ment ki a fejéből. Egy ölelés, amely hosszabb volt, mint szükséges lett volna. És többet fejezett ki, mint bármelyik szó.

Ben biztos volt benne, hogy Arianna számára is többet jelentett. Csak amikor ajtócsikorgást, majd lépteket hallottak a recepcióhoz vezető folyosón, vált el tőle, és törölte ki a könnyeket a szeméből.

Abban a pillanatban Ben érezte, hogy valami visszatér a szívébe. Az érzés, hogy meg akarja védeni, és az a szinte fájdalmas felismerés, hogy talán valamilyen módon meg is teheti. Nagyon régóta nem engedte meg magának, hogy így érezzen valaki iránt, kivéve Jonast.

A kikötőbe érve Ben fogta a kezét, és csak egy embert keresett a tömegben. Amikor meglátta Ariannát élénksárga ruhában, szíve a torkában dobogott. Kicsit kábultan viszonozta a integetést, és könnyedén megérintette Jonas vállát, hogy felhívja a figyelmét a lányra. A kisfiú is integetett, és bámulta ezt az új nőt, akiről már annyit hallott.

– Szia, Jonas. – Arianna röviden rámosolygott Benre, majd a gyerekhez fordult. – Üdvözöllek Ilariában. Arianna vagyok.

– Szia. – Jonas kissé tartózkodón figyelte.

– Tetszett a kompozás? – Amikor a kisfiú bólintott, Benre nézett. – A kikötőben parkoltam. Gondoltam, talán örülne, ha megnézhetné a környéket.

– Mit szólsz, Jonas? Megnézzük a hajókat?

A gyerek arca felderült.

– Igen!

– Jó, akkor menjünk a kikötőbe.

Arianna nagyon igyekezett, hogy Jonas megszeresse mind a szigetet, mind őt magát. Kivett néhány hűtött italt a táskájából, és örült, amikor Jonas elfogadott tőle egy dobozt. Hamarosan legyőzi a tartózkodását. Nem lehet nem megkedvelni Ilariát, és nem szeretni Ariannát.

Szeretni? Ez nem a megfelelő szó. Ben gyorsan elhessegette a gondolatot.

Az út a lány házáig, amely egy félreeső helyen, a kisvároson kívül volt, csak tíz percig tartott. Arianna kinyitotta a bejárati ajtót, és beinvitálta vendégeit.

Bent hűvös és csend volt. A fehérre meszelt falakat szabálytalanul szakították meg a csupasz téglafalak, és a fabútorokból és világos szövetekből álló berendezés modern eleganciát sugárzott. A hátsó részen ablaktáblák