ELSŐ FEJEZET

Britannia római provincia, Kr. u. 61 nyara

A menetoszlop bajban volt. Bernardicus centurio, a kilencedik legio első cohorsának parancsnoka már akkor megérezte ezt, amikor megpillantotta az ellenséget, és beárnyékolta a szemét az erős napsütésben. Fél mérfölddel előttük egy alacsony hegygerincről lovasok távoli sora figyelte a közeledő rómaiakat. A centurio először a legio felderítőinek hitte őket, akik Cerialis legatus és katonáinak előrenyomulását figyelték. De a lovasok elrendezésében volt valami rendellenes, és aztán észrevette, hogy hiányzik a hadijelvény és a tiszti sisak vörös taréja.

Hogy a fenébe sikerült egy csapat lázadó lovasnak átcsúsznia a felderítőkön? – tűnődött. A lovas járőr parancsnoka számíthatott a legatus dühére, amikor a menetoszlop aznap este tábort ver. Feltéve, ha az ellenség addig nem tesz semmi rosszat. Bernardicus az égre sandított, és úgy számolta, hogy még három óra menetelés vár rá, mielőtt a legatus kiadja a parancsot a megállásra és a menettábor védműveinek kialakítására. Talán több is, tekintve, hogy előző este is későn álltak meg. Akkor már csak arra volt idő, hogy felállítsák a tábor védelmére szolgáló, kihegyezett karókból álló kerítést. Sem árkot nem ástak, sem sáncot nem emeltek.

Bernardicus bosszankodott amiatt, hogy a legatus nem követte a hadseregnek az ellenséges területen felállítandó védművekre vonatkozó szabályzatát. Cerialisnak a két nappal korábban, a legio lindumi támaszpontjáról való elindulásuk előestéjén tartott eligazítás alapján nem sok kétsége volt a rájuk leselkedő veszélyekkel kapcsolatban. Üzenet érkezett a camulodunumi veteránkolónia rangidős magiszterétől, amelyben beszámolt az icenus törzs és trinovant szövetségeseik felkeléséről. A magiszter megtudta, hogy a lázadók Camulodunum felé tartanak, és könyörgött a kilencedik legiónak, hogy vonuljon a veteránok megmentésére.

A legio rangidős centuriójaként Bernardicus a legatus elé terjesztette aggályait, de gőgös megvetésbe ütközött.

– Fegyveres parasztok szedett-vedett bandájával van dolgunk – gúnyolódott Cerialis. – A hódítást túlélő harcos kaszt maradéka vezeti őket. Nem kell tartanunk ettől a csőcseléktől. Egy pillantást vetnek majd a kilencedik előőrsére, és behúzott farokkal az erdeikbe meg a mocsaraikba menekülnek.

– Remélem, igazad van, uram – bólintott diplomatikusan Bernardicus. – De ha mégis kiállnak és harcolnak?

Cerialis ajkán hideg mosoly jelent meg.

– Akkor szétzúzzuk őket, szétszórjuk a túlélőket, és keresztre feszítjük a főkolomposokat. Ezek után kétlem, hogy ezen a szigeten bármelyik törzsnek, amelyik a mi uralmunk alatt él, lesz mersze még egyszer fellázadni.

Bernardicus akaratlanul is keserűen felnevetett felettese szavaira gondolva, tekintve az ellenség vezetőjének nemét. Néhány hónappal korábban látta Boudica királynőt a törzsek vezetői között, akik Londiniumban, a provincia helytartója előtt hűségesküt tettek a császárnak. A magas, gőgös, lángvörös hajú nő kitűnt a többiek közül. Bernardicus úgy gondolta, hogy olyan asszony, akivel számolni kell, és igaza is lett. Ahová Boudica vezeti a népét, oda férfiak és nők, öregek és fiatalok egyaránt követni fogják, hogy megalázzák Rómát és uralkodóját, Nero császárt.

Róma mindig is félt a nagy hatalmú nőktől, de a birodalom szerencséjére mindig győzedelmeskedett felettük. A centurio mégsem tudta megállni, hogy ne borzongjon meg. Más körülmények között talán osztozott volna a legatus könnyed magabiztosságában. A dolgok jelenlegi állása szerint a Britanniát megszálló római hadsereg nagy része a sziget nyugati részén, a hegyi törzsek ellen folytatott hadjáratot. Paulinus helytartó összevonta a provincia legjobb katonáit, hogy feltöltse a hadsereg sorait, köztük a kilencedik legio négy cohorsát. A Boudica és lázadói elleni küzdelemhez rendelkezésre álló haderő a második legio Isca Dumnoniorumban lévő támaszpontján kiképzés alatt álló újoncokból, egy maroknyi gyenge minőségű auxiliarisból és a Lindumban lévő kilencedik legio hat megmaradt cohorsából állt.

Bernardicus büszke volt a legiójára, de tisztában volt azzal, hogy a mögötte menetelő cohorsok nem elég erősek, és az embereik nem ütötték meg azt a mércét, amit a Paulinus alatt szolgáló bajtársaik. Tisztában volt felettese korlátaival is. Cerialis legatust csak nemrégiben nevezték ki a kilencedik legio parancsnokává, és a rangjától megszokott arroganciával és becsvággyal érkezett Britanniába. Egyetlen harci tapasztalata egy rövid büntetőexpedíció volt a Rhenuson túl, még tribunusként. Nem rendelkezett azzal a nehezen megszerezhető tapasztalattal, amely ahhoz szükséges, hogy tisztességes legatus legyen belőle.

Mindez néhány szívdobbanás alatt futott végig a veterán centurio agyán, mielőtt mély levegőt vett, hogy kiadja a parancsot.

– Első cohors! Állj!

A katonák, kissé meggörnyedve a jármaikon lógó felszerelés terhe alatt, másfél lépést haladtak tovább az úton, aztán megálltak. Néhányan meglepetten néztek rá. Kevesebb mint egy mérfölddel korábban már megálltak egy pihenőre, és még túl korán volt ahhoz, hogy tábort verjenek. Bernardicus nem törődött velük, húsz lépéssel előrébb ment, majd megállt, hogy szemügyre vegye a távoli lovasokat.

Tompa patadobogás jelezte Cerialis legatus és kis csapatnyi törzstisztje közeledtét, friss arcú tribunusokét, akik még nem láttak harcot. Ez talán hamarosan megváltozik, tűnődött Bernardicus.

– Mi a fenét jelentsen ez? – csattant fel Cerialis. – Ki adta ki a parancsot a megállásra?

A centurio megfordult, és odabiccentett tisztelgésként.

– Én, uram.

Cerialis a homlokát ráncolta.

– Miért?

Bernardicus a gerinc felé mutatott. A legatus kiegyenesedett, és hunyorogva a jelzett irányba nézett.

– És?

– Az ellenség, uram.

– Badarság. Azok a mi felderítőink.

– Nézd meg újra őket. Nem rómaiak, mint ahogy én sem vagyok druida, uram.

Cerialis és a tribunusok előrebámultak, majd az egyikük megköszörülte a torkát.

– A centuriónak igaza van, uram.

– Akkor hol vannak a felderítők? Nekik kellene megtisztítaniuk az utat előttünk.

Bernardicus mély levegőt vett, mielőtt válaszolt.

– Azt mondanám, hogy a fiaink vagy meghaltak, vagy fogságba estek, vagy menekülni kényszerültek. Néhányan közülük talán visszajutnak hozzánk, de a felderítők eltűntek, uram.

– Eltűntek? – Cerialis úgy bámult vissza, mintha a centurio teljesen megőrült volna. – Az lehetetlen.

Bernardicus vállat vont, és feszült csend állt be, miközben a tisztek várták, hogy a legatus újabb parancsokat adjon. A közelben a legionariusok készenlétben álltak, vállukon a jármaikkal. Végül a rangidős tribunus a felettese mellé léptetett a lovával.

– Adj parancsot, uram, és előremegyek a lovas különítménnyel, és lesöpörjük a lázadókat az útról.

Cerialis egy pillanatig az alsó ajkát rágta, mielőtt megrázta a fejét.

– Ha elintézték a felderítőinket, akkor nem dobok el több embert, és nem küldöm őket hosszú üldözésre. Nem… Folytatjuk az előrenyomulást. A lázadók nem merik megtámadni a menetoszlopot. Emellett a lehető leggyorsabban oda kell érnünk Camulodunumba, és meg kell mentenünk az ottani bajtársainkat.

És kétségtelenül igényt kell formálnod a polgári koronára, amiért közben megmentetted az életüket, gondolta cinikusan Bernardicus. A rangjabéliek többségéhez hasonlóan Cerialis is alig várta, hogy katonai kitüntetésekkel fényesítse a családja hírnevét.

– Add ki a parancsot a menetoszlop felzárkózására – folytatta a legatus. – A lovas különítmény hátul álljon fel.

– Igen, uram.

Miközben a tribunus visszaügetett a várakozó legionariusok sorai mentén, Bernardicus is visszafordult, a kezét a szája elé emelte és elbődült:

– Az első cohors centuriói! Hozzám!

Miután biztosan eltávolodott annyira, hogy a legátus ne hallja, megállt, és társai köréje gyűltek.

– Úgy tűnik, hogy a felderítőinket utoljára láttuk, fiúk. Cerialis elhatározta, hogy ennek ellenére továbbvonulunk Camulodunum felé. Úgy gondolja, hogy elintézhetjük a lázadókat, akik szerencsét próbálnak. Szóval felzárkózva maradunk, és vigyázunk, nehogy baj legyen. Mi vagyunk a kilencedikek élcsapata, szóval rajtunk múlik, hogy példát mutassunk. Semmi lazsálás vagy zsörtölődés a fiúk részéről, értve? Ha megpróbálják elállni az utunkat, gyorsabban átmegyünk rajtuk, mint a szar a bárányon. – A beosztottjaira pillantott, és szilárd tekintetekkel találkozott. – A camulodunumi bajtársaink számítanak ránk. Jó emberek. Ismertem a magiszterüket, még akkor, amikor mindketten a második legióban szolgáltunk. Macro az egyik legjobb. Fordított helyzetben mindent megtenne, hogy megmentsen minket.

– Gondolod, hogy lesz valami baj? – kérdezte egy jól megtermett centurio.

– Ezen a szaros szigeten mindig van baj, Timandrus.

A többi centurio kórusban kuncogott, néhányan elmosolyodtak.

– A felderítők nélkül vakok vagyunk – folytatta Timandrus. – Ki tudja, mibe vonulunk bele? Lehet, hogy csapda.

– Lehetséges – ismerte el Bernardicus. – De még soha nem hagytuk, hogy azok a szőrös fülű barbárok legyőzzenek minket, és ma sem fognak. Igaz?

A másik férfi bólintott.

– Ha parancsot adok a csomagok leengedésére, a fiúk egy szempillantás alatt álljanak fel, pajzsot elővéve és dárdákkal készenlétben. Most pedig menjetek vissza az embereitekhez, és álljatok készen az indulásra, amint Cerialis kiadja a parancsot.

Bernardicus visszatért az oszlop élére, és bátran kilépett, amint a legatus kiadta a parancsot az előrenyomulás folytatására. A centuria katonái egyenletesen lépkedtek mögötte. Elöl, a gerincen a lovasok a közeledő rómaiakat figyelve tartották a pozíciójukat. Az út enyhén emelkedni kezdett, és amikor Bernardicus kétszáz lépésnyire megközelítette a lázadókat, érezte, hogy az aggodalom első jeges verejtékcseppjei végigcsordulnak a gerincén. Ugyanakkor megfeszítette a vállát, és a tétovázás legkisebb jele nélkül haladt tovább. Mindig is igyekezett rettenthetetlennek és bátornak látszani, hogy megnyugtató példát mutasson az embereinek. Még most is ellenállt a késztetésnek, hogy szóljon a tisztiszolgájának, hogy hozza előre a nehéz, négyszögletes pajzsát szállító öszvért, de a köpenyét odaadta neki, hogy az ne akadályozza, ha harcra kerülne a sor.

Még közelebb, alig százlépésnyire az alacsony hegygerinctől, már ki tudta venni a lovasok által a rómaiak elé emelt szörnyű trófeákat. A lázadók levágott fejeket lóbáltak a hajuknál fogva a legionariusok felé, miközben gúnyolódtak és sértéseket kiabáltak.

– Szemetek! – kiáltotta egy hang Bernardicus mögött. – Ezért még megfizetnek.

– Csendet a sorokban! – pillantott hátra a válla fölött a centurio. – Aki legközelebb kinyitja a száját, egy hónapig latrinát takarít!

A lovasok leengedték a fejeket, aztán megfordították a lovaikat, lekocogtak a túlsó lejtőn, majd eltűntek. Bernardicus már sokszor végigvonult ezen az útvonalon, és ismerte a domb mögött elterülő terepet. Egy meredek lejtő egy erdős völgybe vezetett, ahol a hadsereg mérnökei az út két oldalán elegendő távolságban megtisztították a terepet, hogy a támadóknak ne legyen esélyük meglepetésszerűen rájuk rontani. A rómaiaknak ez egyúttal teret biztosított arra is, hogy szükség esetén védekezőalakzatba álljanak. A völgy a lehető legjobb hely volt arra is, hogy rajtaütésszerűen támadjanak a menetoszlopra, de a világ legkiválóbb hadseregének háromezer jól felfegyverzett katonája méltó ellenfél lehetett bármilyen erővel szemben, amelyet a törzsek össze tudnak kaparni, nyugtatta meg magát Bernardicus.

Hátrapillantva látta, hogy a hat cohors között a távolságok csökkentek, és a málhát szállító szekereket és öszvéreket az egyes cohorsok leghátsó centuriáinak legionariusai kísérik. Az oszlop most alig több mint fele olyan hosszú volt, mint a megállás előtt, amikor széthúzódva vonult az úton.

A centurio elérte a hegygerincet, és lenézett a völgybe. Látta, hogy a lovasok már fél mérföldre járnak tőlük, de nyoma sem volt több lázadónak. Az ösvény két oldalán a fák vonalát fürkészte, de nem látta jelét mozgásnak. Aztán a tekintete egy holttesthalomra esett, félúton közte és a lovasok között. A felderítő osztag fej nélküli holttestei. Levetkőztették őket, elvették a fegyvereiket és a lovaikat, és sápadt húsukat a ragyogó napsütésben vérfoltok és csíkok tarkították. Ahogy a menetoszlop közelebb ért, hallotta, ahogy az emberei káromkodása végighullámzik a sorokon, és dühösen ismét csendet parancsolt, mielőtt a helyetteséhez fordult.

– Severus optio, menj a legatushoz. Mondd meg neki, hogy megtaláltuk, ami a felderítőkből maradt.

– Igen, uram.

Bernardicus elhallgatott, amíg az optio visszaügetett a menetoszlop mentén, majd kiadta a következő parancsot.

– Első centuria, első szakasz… Lépjetek ki, hordjátok le a halottakat az útról, és rakjátok fel őket a szekereinkre. – A temetésről akkor lehetett gondoskodni, amikor a legio a nap végén tábort vert. A holttestek azonosítása azonban gondot fog jelenteni, különösen, ha az ellenség trófeaként elvitte a felderítők azonosító jelvényeit.

Az első szakasz emberei ledobták a menetjármukat az út szélére, és előresiettek, hogy gondoskodjanak a holttestekről, miközben a centurio tovább vezette az embereit a völgybe. Vetett egy pillantást az út mellett kiterített holttestekre, miközben elhaladt mellettük, majd folytatta az út pásztázását, hogy nem lát-e veszélyt. A kétoldalt elterülő erdős lejtők a legkisebb szellő kivételével minden légmozgást elzártak, a völgy levegője csendes és forró volt. A sisakja alatti nemezsapka alól csorgott az izzadság. A kétoldalt növő páfrányok és az aljnövényzet kiszáradt a sok eső nélküli nap után. A fejük fölött felhőtlen volt az ég, és a délutáni nap kíméletlenül sütötte a menetelő férfiakat, miközben két kánya lomhán csapkodott a kékeszöld égbolton, zsákmányt keresve. A lovasok időnként megálltak, és gúnyosan felmutatták véres zsákmányukat a rómaiaknak, mielőtt újra elindultak volna. Bernardicus minden alkalommal érezte, hogy a vér forrón lüktet az ereiben, és csalódott volt, hogy nem tud bosszút állni a bajtársaiért.

A menetoszlop már majdnem két mérföldet haladt előre a völgyben, amikor meglátta maga előtt az első fehéren kavargó füstoszlopot. Aztán egy pillanattal később egy újabbat, és még egyet, míg végül több füstcsík is láthatóvá vált a nyílt terep szélességében, az út mindkét oldalán. Fáklyás alakokat is látott, akik a száraz fű és az aljnövényzet újabb részeit gyújtották meg. Hamarosan a füst alatti lángokat is ki lehetett venni, ragyogó vörös és narancssárga lángcsóvákat, amelyek gyorsan terjedtek egyik oldalról a másikra, míg végül tűz és füstfüggöny zárta el az utat. Bernardicus időnként megpillantotta a felhevült levegőben a lázadók elmosódottan csillogó alakjait.

Százlépésnyire a lángoktól ismét megállította a menetoszlopot, és megparancsolta a katonáknak, hogy tegyék le a menetjármokat, és álljanak fel az út mentén.

– Uram! Nézd!

Megfordult és látta, hogy Timandrus a cohors hátsó része felé mutat. Az ezernyi csizma és a szekerek által felkavart porfelhő fölött füst gomolygott a legio mögött, a völgyben szétterjedő újabb tüzekből. Miközben a római katonák aggódva néztek mindkét irányba, a kétoldalt álló fák felől mély morajlás hallatszott. Bernardicus érezte, hogy összeszorul a gyomra, amikor látta, hogy a fák ágai alól alakok bukkannak elő a homályból, és özönlenek ki a nyílt terepre.

A lázadók százai, majd ezrei gyülekeztek a kilencedik legio mindkét oldalán, csatakiáltásokat, gúnyos sértéseket és szidalmakat üvöltve, miközben lándzsákat, kardokat és bárdokat ráztak. Közöttük vezetőik és druidáik buzdították híveiket.

– Első cohors! Alakzatba! – Bernardicusnak meg kellett erőltetnie a tüdejét, hogy az emberei hallják a parancsát a fullasztó levegőt betöltő lárma közepette. Magához intette a szolgáját, felvette a pajzsát, átadta a szőlőpálcáját, majd megparancsolta a férfinak, hogy húzódjon hátra a szekerekhez. Körülötte a cohorsa alakzatot váltott, a saját centuriája a tűzzel szemben, további kettő a két szárnyon, az utolsó pedig az alakzat hátulját zárta. Nagy, nehéz pajzsaik falat alkottak, és a pajzsok közül kardhegyek meredtek ki. A dárdákat hátraadták a hátsó soroknak, akik felkészültek rá, hogy a bajtársaik feje fölött elhajítsák őket.

A menetoszlop másik öt cohorsa még nem foglalta el a helyét, amikor a lázadók harci kürtjei megszólaltak. A leghátsó egység körbevette a poggyászszekereket és a lovas kontingenst, valamint a legatust és a személyzetét. Bernardicus éppen csak ki tudta venni az aranyozott sasos hadijelvény csillogását és a legio többi lobogójának élénkvörös zuhatagát.

A kürtök ismét megszólaltak, és a rómaiak felkészültek az ellenséges támadásra. Ehelyett több száz ember nyomult előre, százlábnyira a legionariusoktól. Mindegyiküknél volt egy-egy fáklya, és lehajoltak, hogy a száraz aljnövényzetbe szúrják őket, tűzzel körülvéve a kilencediket. Bernardicus csak most vette észre, hogy a fák előtti földet megtisztították a legtöbb gyúlékony anyagtól, amelyet ravaszul elrejtettek a kiszáradt fűben, közel az ösvényhez.

– A francba – motyogta halkan, mielőtt kényszeredett vigyorral az emberei felé fordult. – Kapaszkodjatok, fiúk! Forró munka vár ránk!

A tűzkordon még mindig messze volt, és meg-megpillantotta az ellenséget a lobogó lángokon és a perzselő levegőn keresztül. A lángok egyelőre megakadályoznak minden támadást, gondolta. Ekkor döbbent rá szorult helyzetükre. Az ellenségnek nem állt szándékában közvetlenül megtámadni a legiót; hagyni akarták, hogy a tűz elvégezze helyettük a munkát, mielőtt ők végeznek a túlélőkkel. A lángok máris a római oszlop felé terjedtek, egyenetlenül füstölgő, majd dübörgő lángcsóvák formájában, amelyek úgy ropogtak és sziszegtek, mint valami démoni megszállott szörnyeteg. Bernardicusnak csak egyetlen út jutott eszébe a megmeneküléshez, ezért hüvelyébe dugta a kardját, és az embereihez fordult.

– Tűzgátat kell emelnünk. Vágjunk ki annyi aljnövényzetet, amennyit csak tudunk, és dobjuk ki a tűz közelébe. Severus, állítsd rá az embereket!

A centurio otthagyta az optiót, hogy teljesítse a parancsát, és végigvonult az oszlop mentén, hogy továbbítsa az utasításokat. Amikor az ötödik cohorshoz ért, meglátta, hogy Cerialis feléje lovagol.

– Jupiter nevére, mi folyik itt, centurio? Miért bomlanak meg a sorok? Fel kell készülniük a támadásra.

Bernardicus röviden elmagyarázta a helyzetet, és egy figyelmeztetéssel zárta.

– Ezt kell tennünk, uram, vagy elpusztulunk a tűzben.

A legatus az oszlop elejére nézett, és figyelte a legionariusok kétségbeesett erőfeszítéseit, mielőtt összerezzent és bólintott.

– Rendben van, folytassátok. Amint megszelídítettük a tüzet, megtanítjuk ezeknek a barbároknak, mi az ára annak, ha szembeszállnak Rómával.

Amikor a centurio elfordult, összerándult egy, a közelben fellobbanó lángnyelv forróságától. Az oszlop mentén a legionariusok letették a pajzsukat, és az aljnövényzetet vagdosták, kardjukkal gyökereket lazítottak, és a gyúlékony anyagot eltávolították a földből, mielőtt a lángok közé dobták volna. A tűz még mindig egyre közelebb kúszott, a hőség egyre kisebb helyre szorította vissza az embereket az út mindkét oldalán. Nem a lángok jelentették az egyetlen veszélyt. Az ellenség köveket és lándzsákat dobált, és nyilakat eresztett a lángokon és a füstön keresztül. Vakon lőttek, de el-eltalálták a rómaiakat, akik kénytelenek voltak letenni a pajzsukat, hogy a tűzgáton dolgozzanak. A sebesülteket az útra vonszolták, ahol a legio orvosai a lehető legjobban ellátták a sebeiket, miközben füst és hamu kavargott körülöttük. A poggyászszekerek öszvérei rémülten bőgtek, ahogy egymáshoz préselődtek, a hajtók pedig igyekeztek megakadályozni, hogy összegabalyodjanak. A legio fegyelmezett összetartása kezdett megbomlani, ahogy a hőség fokozatosan visszaszorította az embereket.

Bernardicus a legatushoz fordult.

– Át kell törnünk a lángokon, uram. Nem maradhatunk az úton. A tűz egyre jobban eluralkodik rajtunk.

Cerialis a lobogó lángok és a füst kordonjára pillantott.

– Nem tudunk átjutni rajta.

– Muszáj, uram. És gyorsan. Mielőtt bezárul.

– Hogyan?

– Az embereknek a köpenyükkel kell majd utat törniük a lángok között.

– Még ha ez sikerül is, az ellenség a túloldalon vár ránk.

– Igen, uram. Ez a választás áll előttünk. Vagy itt maradunk és megsülünk, vagy a lázadókkal kockáztatunk. Inkább halok meg karddal a kezemben, mint hogy halálra égjek.

A legatus összerezzent.

– Akkor nincs más választásunk. Sorakoztasd fel a cohorsokat, és mondd meg az embereknek, hogy ki fogjuk vágni magunkat a csapdából. Jobbra megyünk – folytatta. – Így csak a felükkel kell szembenéznünk, mielőtt a többiek meglátják, hogy mi a helyzet, és a lángokon átvágva csatlakoznak a harchoz.

– Igen, uram. Jó ötlet – ismerte el a centurio. – Jobb, ha egyszerre indulunk, hogy a lehető legtöbbet hozzuk ki belőle, uram.

– A bucinák majd jelzik az előrenyomulást, ha az emberek készen állnak. – Cerialis intett a rézfúvós hangszereket cipelő férfiaknak, akik a legio hadijelvényei mögött sorakoztak fel. – Menj, és add ki a parancsot, centurio.

Bernardicus visszasietett a menetoszlopba, megállt, hogy utasításokat adjon minden egyes cohorsa parancsnokának, és az emberek elhátráltak a lángoktól. Arcukon csillogott az izzadság, ahogy felvették a pajzsukat, és várták a jelet. Amikor elérte az oszlop élén álló centuriáját, és elmagyarázta a tervet, az optio az alig húszlábnyira tőlük tomboló tűzre pillantott, és megrázta a fejét.

– Nem fog sikerülni.

– Talán sikerül. Talán nem – válaszolta lakonikusan Bernardicus. – Ezt majd később megbeszéljük. Készítsd fel az embereket.

– Igen, uram. – Az optio erőltetetten elvigyorodott. – Akkor később.

Az I. centuria emberei négy sor mélységben jobbra sorakoztak fel. Az egyik szakasz készenlétben tartotta a köpenyét, míg társaik a pajzsukat vitték. A köpenyeket sietve átitatták a kulacsaikból vízzel. További három szakasz állt dárdákkal, készen arra, hogy a lángok túlsó oldalán lévő ellenségre zúdítsák őket, amikor a századnak utat nyitottak, hogy átjusson, és megtámadja a lázadókat. Az oszlopon végigtekintve Bernardicus látta, hogy a többi centuria is készülődik, ahogy a távolban a legatus és az emberei is.

– Add már ki a parancsot – morogta magában. A lángok elég közel voltak, így hunyorognia kellett, hogy megvédje a szemét a perzselő hőtől. – Jupiter szerelmére, ember, add ki a kibaszott parancsot…

Látta, hogy az emberei szorosabban egymáshoz szorulnak, és felemelik a pajzsukat, hogy megvédjék magukat a perzselő levegőtől, amely csípte a csupasz bőrüket. Ő is felemelte a saját pajzsát, és mögé bújt.

– Uram! – kiáltotta egy hang. – Kigyulladt a sisaktaréjod!

Megcsapta az orrát az égő lószőr fanyar szaga, és a kulacsáért kapott. Eltávolította a dugót, és a maradék vizet ráöntötte a sisakja tetejére. A tűz morajlása fölött felharsantak a legio bucinái, és hagyta, hogy a kulacs az oldalára hulljon, miközben odakiáltott az embereinek:

– Verők! Előre!

A megnedvesített köpenyes férfiak kétrét görnyedtek, hogy a hőséget távol tartsák az arcuktól, miközben előresietve csapkodni kezdtek a lángok felé, majd a köpenyeket a földre dobták, hogy elnyomják a lángokat. Pillanatokon belül csak egy vékony tűzvonal választotta el őket az ellenségtől.

– Dárdát hajíts! – kiáltotta Bernardicus.

A legionariusok alacsony ívben hajították a fegyvereket, és a szárak eltűntek a füstben. Egy pillanattal később riadt kiáltások hallatszottak, amint a hegyek áthatoltak az ellenség sorain. A centuriót hosszú tapasztalat tanította meg arra, milyen fontos, hogy akkor csapjon le, amikor az ellenség még visszahőköl a dárdáktól, ezért előkapta a kardját, és az emberei felé kiáltott, miközben a földön füstölgő köpenyek felé rohant. Hallotta, hogy egy férfi a háta mögött a legio csatakiáltását harsogja:

– Előre, Hispania!

Áttörve a lángok vékony függönyén, nem törődve azok éles szúrásával, átrohant a túloldalra, ahol füstfoszlányok gomolyogtak a megfeketedett földből. Az első emberei szorosan mögötte futottak, és kétoldalt szétszéledtek, ahogy a legközelebbi lázadók felé tartottak. Az ellenség laza tömegben állt, és ujjongva figyelte, ahogy a lángok az ellenségeiket szorongatják. Most meglepték őket, amikor a rómaiak átrohantak a lángokon, és pajzsukkal a harcosokra rontva rövid kardjukkal döfködni kezdték őket.

Bernardicus meglátott tőle jobbra egy magas, sisakos, vértes alakot, és a férfit az ellenség egyik vezetőjének vélte. Ellenfele felé fordult, akinek volt ideje felemelni a sárkánypajzsát, így egy rázós csattanással ütköztek össze. A lendület a rómainál volt, és a lázadó hátratántorodott. Bernardicus megragadta az előnyt, és a kardját a másik férfi torkába döfte. Visszarántotta a pengét, és egy pillantásra sem méltatta ellenségét, ahogy az térdre rogyott, kardja és pajzsa kiesett a kezéből, miközben vér fröcskölt a nyakából. Kétoldalt újabb és újabb emberei vetették magukat az ellenségre, miután átverekedték magukat a vékony tűzfüggönyön. Tőle jobbra a többi római egység is követte őket, és kétségbeesett dühvel indultak rohamra, hogy megtörjék a lázadók morálját.

A centurio megfordult, és egy fiatalabb lázadó harcossal találta szemben magát, aki magas és sovány volt, alig elég idős ahhoz, hogy borosta nőjön az állkapcsán. Az ifjú szeme tágra nyílt a félelemtől, és a lándzsája hegye megremegett, ahogy szembefordult a római tiszttel. Bernardicus a pajzsa peremére csapott a kardlapjával, és észrevette, hogy ellenfele megrándul. A karddal cselezett, és gonoszan elvicsorodott, mire az ifjú sietve hátrálni kezdett, és eltűnt a bajtársai között.

A bucináknak válaszolva megszólaltak az ellenség harci kürtjei, tompa hangjuk elnyomta a római hangszerek hangját. A levegő megtelt az icenus és trinovant lázadók csatakiáltásaival, akik a lángokon túl a lábukat kétségbeesetten megvetni próbáló legionariusok szétszórt csoportjai felé nyomultak. A válla fölött átpillantva Bernardicus látta, hogy majdnem a teljes centuriája átjutott a tűzön, és egyelőre jól tartják magukat. A legio más egységei nem álltak ilyen jól. Néhányan még a lángfalat sem törték át. Mások igen, de visszaszorultak a lángok közé. Ólmos émelygést érzett a gyomra mélyén, amikor rájött, hogy a harc már elveszett. Az esélyek a rómaiak ellen szóltak, és minden szívdobbanással romlottak. Egyetlen reményük maradt az embereivel: megpróbálják átvágni magukat az ellenségen, hogy a fák közé meneküljenek.

– Ék alakzat! – kiáltotta a csatazaj fölött. – Első centuria, hozzám!

Emberei szoros alakzatban közeledtek feléje, a centuria hadijelvénye két sorral Bernardicus mögött. Várt egy pillanatot, hogy megbizonyosodjon róla, hogy az utolsó is megmenekült a lángok elől, aztán megadta a tempót, ahogy a legionariusok kardjainak hegyeivel tarkított, egymást fedő pajzsok éke beletaposott a bennszülöttek sűrű tömegébe. A rómaiak pajzsukat megtámasztva, ütve és nyomulva törtek előre, és minden ellenséges harcosba beledöftek, aki karnyújtásnyira került. A kard- és fejszecsapások visszapattantak az ívelt pajzsokról, és élesen csengtek, ahol a nagy félgömb alakú kézvédőkbe csapódtak.

Az ék egyenletesen átvágta magát, holttestek sorát hagyva maga után. Egy maroknyi legionarius megsebesült, és akik még tudtak járni, a hadijelvény mögé húzódtak, és mindent megtettek, hogy lépést tartsanak vele. Akik nem tudtak, azokat a bajtársaik vitték az alakzat közepén, de mivel ez utóbbiaknak kellett betölteniük a réseket, a sebesülteket hátrahagyták, és az ellenség lemészárolta őket.

Bernardicus a legközelebbi fák felé irányította az alakzatot, és észrevett egy keskeny ösvényt, amely a hegygerinc felé futott az emelkedőn. Ez lenne a század legjobb esélye arra, hogy elkerülje a legio többi részének sorsát, döntötte el. Körös-körül az ellenség folytatta a támadást, egyre dühösebbé válva attól, hogy nem tudták szétverni és szétzúzni az éket, ahogy az utat vágott magának. Már csak egy maroknyi lázadó állt a centurio útjában, és ő oldalba döfött egyet, egy másiknak pedig átvágta a karját, mielőtt a megmaradtak elhátráltak, és őrizetlenül hagyták az utat.

– Maradjatok velem, fiúk! – kiáltotta. – Maradjatok az ösvényen!

Gyorsan megindult a fák között, futólépésben felfelé az emelkedőn. A tüdeje égett a megerőltetéstől. Az emberei követték, a leghátul állók pedig megfordultak, hogy fedezzék a visszavonulást, mivel az ellenség szorosan üldözte őket. Az aljnövényzet sűrűsödni kezdett, ahogy az ösvény behatolt a fák közé, megnehezítve a lázadók minden olyan kísérletét, amely arra irányult volna, hogy oldalba támadják a rómaiakat, vagy hogy eléjük kerüljenek, és megakadályozzák a menekülésüket. A völgyben zajló harcok hangjai kezdtek elhalkulni, ahogy a fák elnyomták a zajt.

Fél mérföld után a fák ritkulni kezdtek, és Bernardicus nem sokkal előttük megpillantotta a dombhát csupasz gerincét. Ha el tudják foglalni a magaslatot, az emberei kifújhatják magukat, amíg ő átgondolja a következő lépést.

– Állítsd fel a hadijelvényt ott – lihegte a centuria zászlóvivőjének, majd félreállt, hogy az embereit biztassa, akik levegő után kapkodva botladoztak mellette. Ahogy a vértjük és pajzsuk terhe alatt fáradozva felzárkóztak a lemaradók, a hadijelvényre mutatott.

– Oda fel, fiúk. Akkor pihenhettek egy kicsit.

Hallotta, ahogy a harc hangjai egyre közelebb érnek: a pengék csattogtak és a fegyverek pajzsokra csapódtak. Visszament az ösvényen, melynek egyik kanyarulatában szemben találta magát Severus optióval, az utóvédet alkotó szakasz parancsnokával. Mögöttük látta az ellenséget, amely kétségbeesetten vadászott a prédájára, hogy lemészárolja azt. A hat legionarius váltásban vonult vissza, széles pajzsaikkal elállták az utat, miközben minden olyan lázadó felé odadöftek, aki elég vakmerő volt ahhoz, hogy kartávolságon belülre jöjjön.

– Szép munka, Severus – köszöntötte az optiót.

– Forró munka, uram.

– Felparancsoltam a centuriát a gerincre. Tartsd fel ezeket, ameddig csak tudod, aztán vonulj vissza a hadijelvényhez. Készen áll két szakasz, hogy fedezzenek, amint az ösvény kiér a fák közül. Megértettétek?

– Igen, uram.

– Jó. – Bernardicus megveregette a vállát, és magára hagyta. Visszafelé futva az ösvényen egy katonára bukkant, aki a földre rogyott, még mielőtt nyílt terepre ért volna. Az egyik fiatalabb férfi, aki csak nemrég csatlakozott a kilencedikhez. Térdre rogyva, előredőlve kapkodott a levegőért, kardja a hüvelyében, pajzsa pedig a földön hevert mellette.

– Talpra, fiú! – mosolygott rá Bernardicus. – Ne hagyd, hogy azok a barbár fattyak azt higgyék, hogy nem tudjuk végigcsinálni a távot.

– Olyan fáradt… uram. Kibaszottul fáradt vagyok…

– Később még lesz időnk bőven elfáradni. – Lehajolt, hogy talpra húzza a legionariust, és felvette neki a pajzsát. – Erre szükséged lesz. Bízz bennem.

Gyengéden meglökte a fiatalembert, és együtt megmászták a rövid távolságot a gerinc tetejéig, ahol a többi férfi a hadijelvény körül gyülekezett.

Bernardicus mély levegőt vett, hogy a parancsát biztosan jól hallják.

– Első két szakasz! Hozzám! A többiek álljanak készenlétben arra a pillanatra, amikor az ellenség előjön a fák közül.

Az emberek fáradtan felsorakoztak a dombtetőn. Bernardicus látta a lángokat és a füstöt, amely a menetoszlop többi részét és a poggyászszekereket elnyelte. Egy pánikba esett öszvércsapat bukkant elő a lángok közül, lángoló sörénnyel. Miközben a kíntól megőrülve száguldoztak a nyílt terepen, az ellenség szétszéledt, hogy ne tiporják el a patáik és az égő szekér nehéz kerekei. A lángok között látta, hogy a legionariusok kisebb csoportokba tömörülve próbálnak a pajzsaik mögé húzódni, amíg ők is lángra nem kapnak. Mások egyesével vagy kisebb csoportokban rohantak át a tűzön, és a túloldalon várakozó ellenség levágta őket.

A menetoszlop hátuljánál még több öszvér által húzott szekér vágtatott át az ellenségen, széles utat szabadítva fel. Közvetlenül utánuk egy csapat lovas ügetett. Bernardicus keserűen elmosolyodott, amikor rájött, hogy ez bizonyára Cerialis, a vezérkara és a lovas kontingens többi tagja, akik a saját bőrüket mentették, miközben a gyalogságot élve elégette vagy lemészárolta az ellenség. Egy maroknyi lovast lerántottak a lovukról, amikor a csapat utat vágott magának a szétszórt lázadók között, de a többiek megmenekültek, és visszavágtattak az ösvényen a lindumi erőd irányába. A legatus még életben maradt, hogy elmesélje a történetet. Bernardicus csak remélni tudta, hogy a hírneve együtt hal meg azzal a több ezer jó emberrel, akiket csapdába vezetett.

A két szakaszhoz fordult, amelyet az optio visszavonulásának fedezésére hívott össze.

– Gyerünk, fiúk!

Nem voltak több mint tízlépésnyire a lejtőn, amikor Severus és két embere kirohant a fák közül az ellenség előtt, és nekiiramodott a gerinc felé. A leghátsó ember megbotlott, és térdre esett. Egy pillanattal később egy fejszével hadonászó, izmos harcos az arcára csapott. A második csapás a sisakjába csapódott, szétzúzva a koponyáját. A harcos maroknyi társa megállt, hogy a testet vagdossák és lándzsákkal szurkálják, mielőtt folytatták volna az üldözést. Az ő vérszomjuk volt Severus és az utóvédszakasz utolsó túlélőjének megváltása, ahogy átrohantak a pajzsfalban nyitott keskeny résen, amely bezárult mögöttük. Bernardicus és az emberei visszanyerték a lélegzetüket, és könnyedén feltartóztatták az őket elérő lázadókat, többeket levágtak, mielőtt kiadta a parancsot a gerincre való visszavonulásra.

A lázadók folyamatosan özönlöttek az ösvényről, és a fák közül még többen csatlakoztak hozzájuk, gyorsan felkaptattak az emelkedőn, és elkezdték körbevenni a hegygerincet. Bernardicus fontolóra vette, hogy ráparancsol az embereire, kövessék őt, és próbáljanak meg újra utat vágni maguknak, de most már nem volt esélyük a menekülésre. Jobb, ha itt harcolnak a végsőkig, mintha kutyaként mészárolják le őket, miközben hiábavalóan próbálják lehagyni az ellenséget.

Köpött egyet, aztán elkiáltotta magát:

– Gyűljetek a hadijelvény köré!

Becslése szerint alig több mint negyven embere maradt. Legalább ezer lázadó vette őket körül, és folyamatosan újabbak érkeztek. Egy lovas törzsfőnök kilovagolt a fák közül, és a dárdák hatótávolságán kívül megállt, miközben felmérte a rómaiak állását. Parancsot kiáltott a követőinek, mire a legionariusokhoz legközelebb állók hátrébb húzódtak, és gúnyolni, sértegetni kezdték a dombtetőt védő kis csapatot.

Bernardicus némán nézte őket. Még akkor is nyugodt volt az elméje, amikor végignézett a harcosok tömegén és azokon, akik a távolban még mindig a völgyben lévő tűzvész körül gyülekeztek. Ez volt az a pillanat, amelyet minden katona sokszor végiggondolt a szolgálata során. Mindig ott volt a kérdés, hogyan fognak szembenézni a véggel, bármilyen formában is történjék az. Kegyes gyors halál, egy halálos sebesülés elhúzódó gyötrelme, vagy, mint most, a megsemmisülés bizonyossága. Tudta, hogy nagyobb szerencséje volt, mint a legióban szolgálók többségének. Túlélte a csatákat és a csetepatékat, míg sokan mások, akiket ismert, nem. Előléptetés, kitüntetések és zsákmány jutott neki, és ezekből vették meg a szerény galliai földbirtokot, ahol a felesége nevelte a fiait. Szeretettel gondolt rájuk, és csak azt sajnálta, hogy nem csatlakozhatott hozzájuk egy utolsó Saturnaliára.

– Hát igen – motyogta magában. – Az istenek játsszák a maguk játékait.

Az ellenséges törzsfőnök az egyik embere kíséretében lassan közeledett a gerinc felé. Mintegy harminclépésnyire megálltak, és a törzsfőnök a centurio felé bökött az ujjával, aztán hangosan és tisztán mondott valamit a bennszülöttek nyelvén. Elhallgatott, mire a mellette álló férfi megköszörülte a torkát, és enyhén akcentusos latinsággal fordított.

– Uram, Syfodubnus felszólít benneteket, hogy adjátok meg magatokat, és mentsétek az életeteket! Dobjátok el a fegyvert, adjátok meg magatokat, és megkímél benneteket.

– Ó, azt elhiszem! – mondta cinikusan az egyik legionarius.

Bernardicus már éppen el akarta hallgattatni, de aztán meggondolta magát, és inkább Severushoz fordult.

– Optio, írd fel annak az embernek a nevét. Egyhavi latrinaszolgálat.

Az emberek felnevettek, ahogy azt remélte.

– Rómaiak! Mi a válaszotok?

Bernardicus a pajzsa tetejére támaszkodott.

– Mit mondjak, fiúk? Azt ajánlja, hogy legyünk rabszolgák. Azt mondom, bassza meg! De ti mit mondotok, he?

A levegő hangos huhogással és megvető nevetéssel telt meg, és a körülöttük csoportosuló ellenség zaja egy pillanatra elhalt, miközben a lázadók tudomásul vették, hogy a római katonák mit válaszoltak a vezérük ajánlatára. A meglepettnek látszó Syphodubnus ismét megszólalt, és megvárta, amíg a harcosa fordít.

– Az uram egy utolsó esélyt kínál nektek. Adjátok meg magatokat, vagy meghaltok. Mi a válaszod?

Bernardicus egy pillanatig hallgatott, hogy megtalálja a megfelelő szavakat, amelyekkel összefoglalhatná az ellenség előtt való meghajlással kapcsolatos érzéseit, a legatus ostobasága miatti dühét, a kétségbeesését, hogy soha többé nem láthatja a családját, és a bajtársiasságot, amelyet a vele együtt meghalni készülő bátor férfiak iránt érzett.

Elmosolyodott, és elordította a válaszát.

– Baromság!

A törzsfőnök a homlokát ráncolva fordult a tolmácsához, és rövid szóváltás alakult ki. Aztán megvonta a vállát, és szomorúan tisztelgett Bernardicusnak, mielőtt megfordította a lovát, és leléptetett a lejtőn a követőihez. A centurio mosolya elhalványult, ahogy odaszólt az embereinek.

– Végezzetek minél több barbár fattyúval, amennyivel csak tudtok. Akik túlélik, soha ne felejtsék el a kilencedik legio első cohorsa első centuriájának katonáit!

A legionariusok hangos éljenzésben törtek ki, és meglengették rövid kardjaikat, a zászlóvivő pedig magasra emelte a hadijelvényt.

Harci kürt szólalt meg, és vad üvöltés tört ki körülöttük, ahogy a lázadók megindultak felfelé a domboldalon.

– Pajzsokat fel! – kiáltotta Bernardicus. – Zárjátok a sorokat!

A legionariusok felemelték széles pajzsaikat, és megvetették a lábukat, készen arra, hogy elnyeljék a támadás erejét. Kardjukat vízszintesbe emelték, könyöküket hátrahúzták, izmaik megfeszültek. A centurio egy gyors imát intézett Marshoz, hogy engedje meg neki, hogy becsülettel és felesleges szenvedés nélkül haljon meg, majd fogcsikorgatva szembefordult az ellenséggel.

A lázadók a kelták által kedvelt vad rohammal érkeztek, ajkuk tágra nyílt, ahogy harci kiáltásaikat üvöltötték, szemük lángolt, és meszes hajuk tüskékben meredt fel a fejükről. Sokan a harcosok kavargó tetoválásait viselték a végtagjaikon és a mellkasukon, és a római uraik elől hosszú éveken át rejtegetett pajzsokat és lándzsákat tartották a kezükben. Az utolsó néhány lépést egy szívdobbanás alatt tették meg, és a legionariusok pajzsfalának csapódtak, puffanások és éles, szilánkoló reccsenések hullámzó sorozatával, ahogy pengéik a bőrrel bevont pajzsokba mélyedtek.

Bernardicus hagyta, hogy a teste meginogjon az ütés hatására, majd visszalendült, és pajzsgombját az előtte karddal hadonászó lázadóba csapta. Hallotta, ahogy a férfi felnyögött, és rövid kardjával előredöfött a pajzs mellett, a hegyét arrafelé döntve, amerre ellenfele törzsét sejtette. A karján végigfutó rázkódás jelezte, hogy betalált. Megcsavarta a pengét, kiszakította, és visszahúzta a karját, hogy újra lecsapjon. Körülötte fegyvercsattogás, majd a pengék harsány csengése és csikorgása töltötte meg a fülét. Hallotta a hozzá legközelebb állók és az ellenség nyögéseit és zihálását.

Elesett az első római. A pajzsát kitépték a markából, majd egy lándzsa döfött a combjába, ami megnyitott egy artériát. Egy pillanatig tántorgott, miközben a sebből vér ömlött, aztán a térdei összecsuklottak alatta, és előredőlt a lázadók közé.

– Zárjátok a rést! – kiáltotta Bernardicus, a kis alakzat még kisebbre zsugorodott, a harc pedig folytatódott.

Ahogy a férfiakat egyenként levágták, a sebesülteket középre hurcolták, és a zászlóvivő lábaihoz ültek vagy feküdtek, aki folyamatosan biztatta bajtársait:

– Rómáért! A császárért!

Bernardicus tudta, hogy ezt a csetepatét szinte azonnal elfelejtik, amint véget ér, és bár őt és az embereit gyászolni fogják, a történelem nem fogja elmesélni az utolsó harcukat. Ő már nem Rómáért és a császárért harcolt. Az embereiért harcolt, és mert erre képezték ki, az utolsó lélegzetig.

Az ellenséges harcosok tőle jobbra hirtelen megrohamozták a pajzsfalat, áttörték, és még mindig a legionariusok oldalába és hátába támadtak. Az alakzat egy pillanat alatt egyenlőtlen párbajok sorozatára bomlott fel, ahogy az ellenség elözönlötte az állást. Bernardicus látta, hogy a zászlótartó megtántorodik egy hátulról érkező fejszecsapás alatt; az ujjai görcsbe rándulnak, és a hadijelvény kicsúszik a markából. Ahogy az zuhanni kezdett, a centurio félredobta a pajzsát, és előreugrott, hogy elkapja a farudat, és a magasban tartsa, miközben kardjával vadul csapkodott a közelébe kerülő lázadókra.

Az emberei sorra meghaltak körülötte, lemészárolták őket a véres fűben, Bernardicust pedig több támadó vette körül. Két támadást sikerült hárítani, aztán egy cselt is, mielőtt egy penge mélyen belevágott a jobb csuklójába, majdnem átvágva azt. A fegyvere a földre hullott, és az ellenség csapkodva és döfködve előrenyomult. Érezte a csapásokat, és a vér meleg áradását, ahogy térdre kényszerült. Még mindig szorosan szorította bal kezében a hadijelvényt, és nem engedte, amikor először próbálták kirántani a markából. Aztán elhagyta az ereje, az oldalára zuhant, és a hátára fordult. Ahogy látása elsötétült, csak kétségbeesetten nézni tudta, amint egy ellenséges harcos a trófeáját a tiszta kék égbolt felé lendíti, miközben a bajtársai diadalittasan üvöltenek.