© Gyarmati-Paor Zoltán, 2025

A regényben szereplő karakterek kitaláltak, de a történelmi dokumentumok, helyszínek, épületek, technológiák és ismertetések megfelelnek a valóságnak. A genetikai, történeti és régészeti kutatások ábrázolása a tudomány jelenlegi állása szerinti legújabb eredményekre támaszkodik.

Borítóterv

Gyarmati-Paor Zoltán

Szakmai lektor

Szabados György PhD

© Hitel Kiadó, Budapest, 2025

Felelős kiadó Kárpáti Gábor Csaba

Felelős szerkesztő Tornai Szabolcs

Szöveggondozó Rusznák György

Tördelő Szabó Eszter

Nyomdai előkészítés Oláh Gábor

Az elektronikus verziót az eKönyv Magyarország Kft. készítette

www.ekonyv.hu

ISBN 978-615-670-258-6

www.hitelkonyvkiado.hu

Kisfiamnak, Dánielnek…

hogy büszke legyen arra, hogy

magyarnak született

A gonosz győzelméhez csak annyi kell, hogy a jók tétlenek maradjanak.

JOHN STUART MILL ANGOL FILOZÓFUS

I

Budapest, az ezredforduló után

– Akkor én léptem – tette el fekete keretes szemüvegét Patrik a tokjába.

– Majd ha a papírmunkával is végeztél – emlékeztette Albert.

Főnöke türelmes hangja ellenére Patrik akkora sóhajjal ült vissza asztalához, hogy lehetőleg a tizedik emeleten dolgozó háeresek is tudomást szerezzenek a genetikusok szívszorító hétköznapjairól. Azzal vigasztalta magát, hogy a több hónapja tartó labormunka perceken belül lezárul, ő pedig egy kémcsővel sem találkozik többet. Mármint hétfőig.

Amíg a nyomtatóra várt, Patrik benyúlt fehér köpenye zsebébe, és alufóliába csomagolt sajtos-uborkás szendvicset halászott elő, amelyet még a nagymamája készített neki reggel. Miközben bontogatta, lélekben már messze járt a labortól. Telefonján a reneszánsz vásárról készült legújabb posztokat figyelte.

A képek önmagukért beszéltek: a budai Vár főterén felállított színes sátrak közötti forgatagban egymást érték a kikiáltók, lovagok, jövendőmondók, muzsikusok, zsonglőrködő mutatványosok, vándorárusok (kézműves tanúsítvánnyal ellátott termékekkel), valamint lacikonyhák vérlázítóan túlárazott gasztronómiai ínyencségekkel, amelyek láttán Patrik kis híján egészben lenyelte a szendvicsét, amely mostanra úgy nézett ki, mintha az autómosóban készült volna. Két kollégája kíváncsian nézett felé a másik asztaltól.

– Újabb fantasytalálkozó lesz, Patrik? – érdeklődött Evelin.

A válasz mindössze egy lapos pillantás volt. Nem véletlenül: a huszonkilenc éves kutatónő oda nem illően szép jelenség volt egy laboratóriumba. Fehér köpenye kiemelte tökéletes alakját, és vállára omló hosszú, szőke haját, amelyet lazán összefogott, hogy ne zavarja a munkában. Doktori vizsgája után sikerült ennél a labornál elhelyezkednie genetikusként. Patrik titokban szerelmes volt belé, de amúgy minden más nőbe is, aki hajlandó volt vele szóba állni.

– Nem, és erősen gondolkodom, hogy többet nem megyek. A többiek valahogy mindig rám osztják a női karaktereket.

– Persze, mert egy normális lány se hajlandó veletek menni – ugratta Evelin, lopva mellette ülő főnökére pillantva, aki le sem vette a szemét a monitoron kirajzolódó adatokról.

Patrik enyhe szemrehányással fordult feléjük.

– Hagyjuk. Most reneszánsz vásár lesz a Várban – mutatta fel a kis szobatudós valamivel vidámabban a telefonját. – Már meg is vettem a jelmezem. Na, milyen?

A széke melletti táskából Patrik egy aranybarna színű reneszánsz fejfedőt húzott elő, és nagy gonddal a fejére illesztette. A trubadúrok hordhattak ilyet a Medici-kori Itáliában. A gépek vidám zümmögése mellett Evelin próbálta visszatartani a nevetését. Még a laborvezető is kénytelen volt odanézni. A szoba hipermodern berendezései és kékesfehér fényei között még idétlenebbnek hatott a hatalmas sapka.

– Hát jobb, mint a múltkori – bökte ki végül a lány.

– Honnan tudhattam volna, hogy olyan nehéz egy páncél? Egy szóval sem mondták a kölcsönzőben – háborgott Patrik.

– Elesett benne, és nem bírt felkelni – magyarázta a mellette ülőnek Evelin rázkódó rekeszizommal. – Ott feküdt negyedóráig – tört ki végül a lányból a nevetés.

– Mondjuk segíthettél volna nekem.

Patrik hangjában enyhe neheztelés érződött, egyrészt, hogy főnöke előtt kiderült a kínos eset, másrészt, hogy kolléganőjét ennyire mulattatta a férfiúi büszkeségén esett csorba.

– Tudom, de annyira röhögtem – próbálta Evelin szája elé tett kézfejével leplezni jókedvét. – Na, kész van. Nyomtathatjuk?

– Négy példányban – szólalt meg a harmadik kutató.

A labor munkáját az ötvenöt éves, deresedő hajú Albert vezette. Szeretett kollégáival itt dolgozni. Evelin nemcsak szép, de kedves és ügyes lány volt, Patrikra pedig – aki minden kutatásukban jövendőbeli Nobel-díjának megalapozását látta, ezért folyton bizonyítani akart – bármilyen munkát rá lehetett bízni.

– Összevetem az adatbázissal – buzgólkodott szokás szerint, de Albert leintette.

– Nem kell. Csak a szekvenálásra kaptuk a megbízást, a keresésre nem.

Albert büszke volt a labor vadonatúj génszekvenáló berendezésére. Amióta sikerült megszerezniük, megsokszorozódtak a kutatásaik. Ráadásul nemcsak ma élő emberek szöveteiből, hanem akár több száz éves csontokból is lehetett vele DNS-t izolálni.

Albert megnyitott egy félig kész dokumentumot. Egy tervezett publikáció volt a labor kutatásainak bemutatására. Laborvezetőként ez is a feladatkörébe tartozott. A mostani cikk a tudományos szaklapokba szánt publikációkkal ellentétben a nagyközönségnek íródott, olyan nyelvezettel, hogy bárki megértse. Mielőtt azonban egy szót is írhatott volna, megint felcsendült Patrik kellemesen idegesítő fejhangja.

– Nem kerül semmibe, két kattintás az egész! Ne mondjátok már, hogy nem érdekel, van-e egyezés? – méltatlankodott Patrik tele szájjal.

– Felőlem – hagyta rá Albert –, de ne várj nagy csodát… akár hét-nyolcszáz éves is lehet az a minta.

– És ha egy király volt?

– Amilyen a mi formánk, inkább egy udvari bolond… vagy egy vérbajos kurtizán – replikázott Evelin.

– Elég kicsi a valószínűsége… tekintve, hogy férfi volt – vizsgálta Patrik a nyomtatóból kijövő papírokat.

Amíg beosztottja összevetette az adatbázissal az eredményeket, Albert visszafordult a cikkéhez, és gyorsan átfutotta.

Archeogenetika avagy ősörökléstan

Egyre gyakrabban kérnek fel minket történelmi, akár több száz éves leletek genetikai vizsgálatára. A beküldött csontmintákat először alaposan meg kell tisztítani: vegyszereket és UV-fényt is használunk, hogy a felületeken lévő egyéb DNS-től megszabaduljunk.

Éppen ezért steril laborkörülményekre van szükség, nehogy a saját bőrünkről származó DNS beszennyezze a mintát. A csontból nyert porszerű anyagot kis fiolában enzimekkel feloldjuk, és ebből nyerjük majd ki a sejtekben található DNS-t.

Ezután lehet kiolvasni belőle a nukleotidok szekvenciáját (vagyis az örökítőanyag építőelemeinek a sorrendjét), majd kiválogatjuk a fontos részeket, és egyedi könyvtári jelzéssel ellátjuk, hogy később azonosítani lehessen egy nagy adatbázissal való összevetéskor. Ezt a folyamatot nevezzük génszekvenálásnak.

Eddig jutott Albert az olvasásban, amikor a számítógép halkan csengetett egyet. Patrik odapillantott.

– Hohó, van is rögtön egy találat. Na, mit mondtam?! – emelte büszkén a többiekre a tekintetét. Evelint nem lelkesítette fel ennyire a felfedezés.

– Hurrá, egy öreg csontnak van egy mai utóda. Ettől nem fordul meg a világ.

Az ajtón három kopogás hallatszott.

– Kinyitnád? – kérdezte Albert. – Úgyis ajtónállónak vagy öltözve…

– Ha-ha.

Patrik tettetett sértődöttséggel vette le a sapkáját, és szendvicsét majszolva ment ajtót nyitni. Arra azonban, ami a folyosón várta, nem volt felkészülve.

Az ajtó mögött egy kétméteres, középkori harcos állt, teljes fegyverzetben. Egy lovag. Apró láncszemekből összekovácsolt sodronyinge felett kopott, bordó köpenyt viselt, széles, barna bőrövén nehéz, keresztvassal ellátott kard lógott, melynek markolatát bal kezével fogta. Fejét kereszt alakú légzőnyílásokkal ellátott, zárt sisak fedte, amely teljesen elrejtette viselője arcát. Megjelenése olyannyira filmbe illően tökéletes volt, hogy Patrik meglepetésében rágni is elfelejtett. Végignézett a különös látogatón, majd visszapillantott kollégáira. Evelin újfent nevetését igyekezett visszafojtani, főnöke pedig sűrű pislogással várta a további fejleményeket.

Patrik végre magához tért káprázatából. Sejtette, melyik barátja állhat a tréfa mögött, és lázasan járt az agya, milyen fergeteges poénnal tudna frappánsan visszavágni. Egyetlen jó mondat kell, és nemcsak a galád lovag kullog el megszégyenülten, hanem egyúttal Lady Evelynt is lenyűgözi az ellenállhatatlanul humoros Sir Patrick.

– Helló… khm… a páncélos statisztákat megkérjük, hogy lehetőleg kerüljék az erős mágneses mez…

Patrik szava elakadt. Fel sem fogta mi történik, amikor a lovag jobb kezében meglendült a középkori fegyver. Tüskés fémgolyó, amely egy rövid boton lógott. Láncos buzogány.

Az irtózatos ütés Patrik bal halántékát érte, élénkpiros vért fröcskölve a kékesfehér falakra. A kis tudós előtt elsötétült a világ, majd hangtalanul összeesett.

Evelin nem akart hinni a szemének. Olyannyira valószínűtlen volt, amit látott, hogy teljesen ledermedt. Agya hiába adta ki a menekülj! parancsot, lábai egyszerűen nem engedelmeskedtek. Fülében dobolt a vér, mintha víz alatt lett volna. Nézte, ahogy a lovag bőrcsizmás lábával átlép Patrik mozdulatlan testén, és könyörtelen nyugalommal belép a laborba. Mint egy lassított film, amelynek levették a hangját. A láncos buzogány nekilendült az ajtó melletti polcnak. Csillogó üvegszilánkok röpködtek mindenfelé a szobában.

Ekkor valami megmozdult a kutatónő testében. Az adrenalin a másodperc törtrésze alatt átjárta az ereit, hasizma rándult egyet, és Albert kiáltása is elért a tudatáig.

– Evelin!

Evelin felpattant, gurulós széke felborult mögötte. Apró sikoly hagyta el a száját, miközben érezte főnöke kezét a vállán, amint kifelé tuszkolja a mellettük lévő szobába. Rémülten cikázó tekintete egy pillantásával még látta, ahogy a lovag lesújt egy méregdrága gépre, és pozdorjává zúzza.

El innen.

Evelinben feléledt az ősi ösztön: harcolj vagy menekülj. Mivel azonban a harc lehetősége igazából eszébe sem jutott, gondolkodás nélkül futásnak eredt az egyetlen lehetséges irányba. Izmaiból eltűnt a rémület okozta zsibbadás, érezte a kirobbanó erőt a testében. Most meghálálja magát a napi öt kilométernyi futás. Három ugrással a szemközti falnál termett, feltépte a csukott ajtót, és eszelős tempóban rohant tovább. Aztán egy lépés után megtorpant, és végignézett saját magán. Mellkasa bal oldalából elöl egy arasznyi pálcika állt ki, madártollal a végén. Az ütést, amelyet a kis fadarab okozott, alig érzékelte. Evelin felemelte a tekintetét, és az ajtó mögötti sötétben meglátott egy különös eszközt, amely mögött egy középkori sisak tűnt fel. A fehér köpenyt viselő lovag kezében még rezgett a számszeríj, amelyből a nyílvessző érkezett.

Evelin csodálkozó arccal engedte el a kilincset. Apránként semmivé foszló tudata még érzékelte, hogy hátrahanyatlik, egyenesen főnöke karjaiba.

Albert kétségbeesve engedte le kolléganője elernyedő testét a földre, és óvatosan hátrált. Érezte, hogy nincs már hova menekülni, de élni akart. Az életösztön pedig azt súgta, távolodjon a nyílpuskás harcostól. A harmadik lépésnél azonban a hátában éles fájdalom jelezte, hogy nem fogja túlélni. Megfordult, és egy harmadik lovagot vett észre, fekete páncélban, vértől csöpögő karddal a kezében. Albert hosszan nézte. Az ő vére.

A laborvezető egyszerre túl nehéznek érezte a tagjait. Lassan lerogyott a körülötte egyre növekvő sötétvörös tócsa közepére. De még tudatánál volt. Amíg életben van, addig van remény. Hátha lehet tárgyalni.

– Mit akarnak?

De válasz helyett a fekete ruhás lovag fölé magasodott, és vöröslő kardját lefelé fordította. Albert felfogta, hogy nincs alku. Meg fog halni. Már csak egy dolgot akart tudni.

– Miért???

A penge hegye gyorsan lezárta a kérdést. Albert teste utoljára megfeszült, majd végképp elernyedt. A három lovag egymásra nézett, és alig észrevehető fejbiccentéssel jelezték egymásnak, hogy mindenki kész tenni a dolgát. A fekete lovag leült az épen maradt számítógép mellé, és elindított egy törlési folyamatot. Gyorsan növekvő zöld csík jelezte, amint a hosszú évek alatt gyűjtögetett adatok semmivé válnak. Ezalatt a fehér ruhás lovag kihúzta a nyilat a halott kutatónő testéből, társa pedig átlátszó folyadékot locsolt szét az összetört laborban. A vezér felállt a géptől, és fejbólintással jelezte, hogy végzett. A bordó lovag kezében szikra villant, és pár másodperc múlva kékes színű apró lángnyelvek szaladtak szerteszét a labor padlóján.

Albert oldalra billent fejjel feküdt a földön. Teste már nem mozdult, de szeme homályosan még közvetítette kialvó tudata felé a körülötte zajló dolgokat. Agya, mint egy rossz lemezjátszó, folyamatosan az elmúlt három perc eseményeit ismételte pár másodpercbe sűrítve. A túl sok össze nem illő információ azonban káosszá vált a fejében. Lovagok. Labor. Nyílpuska. DNS. Evelin. Lángok. Vér. Majd szép lassan megszűnt az összevisszaság, és csak két dolog maradt: sötét és csend.