A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Anna Todd: The Last Sunrise

Gallery Books, New York, 2025

Fordította: Szabó Luca

Copyright © 2025 by Frayed Pages, Inc.

Hungarian translation © Szabó Luca, 2026

Hungarian edition © GABO Kiadó, 2026

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Kiadja a GABO Könyvkiadó

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Solymosi Éva

Szerkesztette: Benedek Leila

Borítóterv: Szabó Vince

Tördelő: Malum Stúdió

Korrektor: Török Mária

ISBN 978-963-566-998-1

gabo.hu

facebook.com/GABOKIADO

instagram.com/gabo_kiado

A Gabo Kiadó e-könyveinek kizárólagos terjesztője a DiBookSale Zrt.

Elektronikus verzió v1.0

Azoknak, akik a megbocsátás rögös és nehéz útját járják: kívánom, hogy a következő oldalakon kibontakozó történet reményt adjon nektek. A magányos szíveknek, akik kapcsolódásra és megértésre vágynak: kívánom, hogy találjátok meg a szerelmet, amely után áhítoztok, és az elfogadást, amelyet megérdemeltek. Emlékeztessen benneteket ez a könyv a gyógyulás és önmagunk szeretetének erejére, a második esélyekre és annak tagadhatatlan szépségére, amikor elengedjük mások, sőt saját magunk velünk szemben támasztott elvárásait.

LEJÁTSZÁSI LISTA

„Where’s My Love” SYML

„It’s Always Been You” Caleb Hearn

„Here’s Your Perfect” Jamie Miller

„Those Eyes” New West

„Drunk Text” Henry Moodie

„everything everywhere always” Elijah Woods

„The 1” Taylor Swift

„Bleed” The Kid LAROI

„Satellite” Harry Styles

„Cinnamon Girl” Lana Del Ray

„Yes or No” Jungkook

„Pluto Projector” Rex Orange County

„Closure” Henry Moodie

„We Can’t Be Friends” Ariana Grande

„Ready for Love” India Arie

„Memory Lane” Haley Joelle

„Oceans & Engines” NIKI

„The Truth Untold” BTS

„Sunday Morning” Maroon 5

„I Don’t Know You Anymore” sombr

„Give Me Your Forever” Zack Tabudlo

„Of My Face” Justin Bieber

„My You” Jungkook

„U Got It Bad” Usher

„Only” LeeHi

„Let It Go (acoustic)” James Bay

„Invisible String” Taylor Swift

„Pick Up the Phone” Henry Moodie

„Dancing with Your Ghost” Sasha Alex Sloan

„Blame’s on Me” Alexander Stewart

„Fallin’” Isaac Hong

„Atlantis” Seafret

„Good Graces” Sabrina Carpenter

„Sunset” DAVICHI

„Infinitely Falling” Fly by Midnight

„Big Girls Don’t Cry” Fergie

ELŐSZÓ

Lehunyom a szememet, és könnyű tollpiheként lebegek, eggyé válok a hullámokkal. Hagyom, hogy a meleg, sós víz elmossa a félelmemet és a sorsomat, és átvegye az irányítást a bánat és a fájdalom fölött. A testem ellenem fordult, vagy talán mindig is az ellenségem volt, és ezt mostanra elfogadtam. Az életem nem igazságos, és alig bírom elviselni az igazságtalanságot, a dühöt. Csak a vízben érzem, hogy én is csupán a Föld egy részecskéje vagyok. A tenger nem törődik betegséggel, egészséggel, élettel, halállal, szerelemmel vagy gyűlölettel. Kiegyensúlyozott, örökké változik, sosem vágyik annál többre vagy kevesebbre, mint amije van, sosem torpan vagy reked meg. Örökké morajlik, és elringat bennünket.

Ha nem lennék ilyen cinikus, inspirálna, mennyire megbocsátó, de megkeseredtem, és képtelen vagyok értékelni azt, ami ennyire kecses és igazságos. Naiv, könnyű kihasználni. A vízben nincs semmi pompa, semmi luxus. Hiába függ tőle az életünk, mi bántjuk, lecsapoljuk, beszennyezzük, ő mégis mindig visszatér hozzánk, táplál, életben tart minket, miközben mindent megteszünk, hogy elpusztítsuk. Ha én volnék a tenger, elmosnám az egész világot, és semmit sem bánnék.

ELSŐ FEJEZET

A biztonsági övet jelző ikon felvillan, ennek hangjára ébredek fel. Lassan kinyitom a szememet, és örülök a repülőgép kis ablakán át beáradó napfénynek. A légiutas-kísérő meleg mosollyal lép hozzám, cipője összekoccan, amikor lehajol hozzám. Kókusz- és napfényillatú, pedig már több mint tizenkét órája utazunk.

– Hozhatok még valamit leszállás előtt, Miss Oriah? – kérdezi.

Nemet intek a fejemmel, és megköszönöm a figyelmességét.

Gyönyörű akcentusa van, talán olasz. Az út nagy részét átaludtam, úgyhogy nem sokat beszéltem vele, miközben átrepültünk az Atlanti-óceán északi része felett. Remélem, ezzel megkönnyítettem a napját, és anya nem sokat ugráltatta. Eddig nem sokszor utaztam repülőgépen, és arra a néhány alkalomra is alig emlékszem. Amikor megtudtam, hogy repülünk, izgatottan vártam a zsúfolt reptér zsongását, azt, hogy belehallgassak idegenek beszélgetéseibe, és figyeljem az embereket. Még a túl későn induló, ezért feszülten és késve érkezőknek, a biztonsági ellenőrzésen morgolódva átvergődőknek is örültem. Izgalmasnak éreztem a káoszt, csakhogy anya cége, a SetCorp nagylelkűen rendelkezésünkre bocsátotta számos magángépe egyikét, így ezzel érkezünk Spanyolországba. Emiatt anyán kívül soha senkinek sem jutna eszembe panaszkodni, de kissé túlzásnak, és mindenképpen pazarlásnak tűnt ez a gesztus. Az út eseménytelenül telt, csendben, luxuskörülmények között, épp úgy, ahogy anya szereti az üzleti útjain.

Anyára nézek, aki velem szemben ül, és épp mélyvörös rúzst tesz fel. Ez egyáltalán nem lep meg. A kézipoggyászát piperecikkekkel tömte tele, nehogy ne legyen ideje a rituális bőrápolási rutinjára. Elismerés illeti, amiért ennyire fegyelmezett, és mindenképp meg is éri annak lennie, de nekem reggelente néhány lépés is elég, annál többhöz nincs erőm. Szívesen nézek internetes videókat mások esti rutinjáról, de az én életemben az ilyesmi teljesíthetetlen.

Odahajolok hozzá, megfogom a nevével hímzett Dior táskát – ezt is a főnöke ajándékozta neki –, és magamhoz húzom. Elveszek egy törlőkendőt, és megtörlöm vele a festetlen arcomat. Minden érzékemet betölti az uborkaillat, tüsszentenem kell tőle, mire anya egy pillanatra megrémül. Kisebb gondja is nagyobb lehetne érzékeny szaglásomnál, ennek ellenére még a tüsszentésemre is összerezzen.

– Láttam egy videót arról, hogy ezek a kendők ártanak a bőrünk legfelső rétegének, és újabban az olajos tisztítás a divat – jegyzi meg, és sötét tekintetét a törlőkendőről rám emeli. Lépést tart a legújabb szépségápolási trendekkel, és engedelmesen követi őket. Én jobban szeretem azokat a videókat, amelyekben macskák és emberek esnek le innen-onnan. Ízlések és pofonok.

Rámosolygok, és kitépek még egyet a gyűrött csomagból.

– Most nincs nálam olajos tisztító, de majd észben tartom.

Mosolyog, kicsit grimaszol is a szarkasztikus megjegyzésem hallatán. Ugyanazon érem két oldala vagyunk – ez mindig így volt, és mindig így lesz. Csendben létezünk egymás világában, de valójában nincs köztünk mély kapcsolat. A remény buborékként feszíti a mellkasomat, amikor arra gondolok, most, hogy a szülővárosába utazunk, ez majd megváltozik. Hátha leomlanak a falak, amelyeket maga köré épített, vagy legalább egy részük.

– Bevetted a gyógyszeredet? – A hangja valamivel fáradtabbnak tetszik, mint rendesen, mert egész úton dolgozott. Mindig telefonál, Zoom-értekezleteken vesz részt, vagy emlékeztetőket mond fel magának, úgyhogy az esetek kilencvenkilenc százalékában ki tudom zárni a hangját.

Bólintok, és nagyot nyelek a bűntudattól. Anya a stewardessre pillant, aki bólintással támogatja a hazugságomat. Rámosolygok.

– Aludtál te egyáltalán? – kérdezem anyát.

Visszateszi a rúzsra a kupakot, és összenyomja, majd gyorsan, nagyot cuppantva szétnyitja az ajkát.

– Majd ma, a megbeszélés után alszom. Nem akarom felborítani az alvásciklusomat.

Milyen ciklusról beszél? Sosem alszik, és ez tény. Grimaszolok, majd mélyen a szemébe nézek, hogy tudja, engem nem ejt át. Szeme sem rebben, inkább hozzálát, hogy szempillaspirállal fesse ki hosszú pilláit. Fel-le mozgatja, szeme sarkába apró pöttyöt tesz a koromfekete festékkel. Óvatosan behelyezem a kontaktlencsémet, mert nem vagyok kíváncsi a szememmel kapcsolatos, vég nélküli megjegyzésekre, még a földgömb túloldalán sem.

Hátradőlök, felsóhajtok, és a céges repülőgép ablakából nézem az alattunk elterülő, megnyugtató, vibrálóan mély tengert. Még tíz perc van hátra a leszállásig, és akaratlanul is mosolyra húzódik a szám. Végre elérkezett a szabadságom nyara. Felnőtté válásom története huszonhárom éves koromban kezdődik, és teljesen készen állok rá. Ez az utazás az egész életemet meg fogja változtatni, akár egy kilencvenes évekbeli film főhősének. Végre felfedezhetem, ki vagyok, mi az élet értelme… talán még bele is szeretek valakibe. Kuncogok, és eltakarom a számat, olyan abszurd ez a gondolat. Mennyire felesleges is lenne!

– Hát nem csodaszép? – kérdezi halkan a légiutas-kísérő.

Bólintok, miközben szájtátva bámulom a kilátást. És még le sem szálltunk!

– Most először járok Európában. Először hagytam el az USA-t – vallom be neki.

Mogyoróbarna szeme elkerekedik.

– Tényleg? – hitetlenkedik.

– Igen, tudom, talán úgy tűnik, mintha gyakran utaznék, és azt is tudom, hogy a magángépek ártanak az ózonrétegnek, anya meg repülés közben festi magát, de még csak néhányszor ültem repülőn, és sosem nyaralni mentem, ráadásul igazából egyik alkalomra sem emlékszem.

Azt nem mondom meg neki, mi ennek az oka. Más sem hiányzik, mint még egy kis sajnálat.

Nevet, és mindketten a teljes pompájában tündöklő anyámra nézünk. Most teszi fel a fülbevalóját, a vastag aranykarikát. Lenyűgözően fest, kicsit ijesztő is, mint egy gonosz királynő, mégis az egyik legszebb nő, akit valaha láttam, és ezt tudja is magáról. Többek között az önbizalmáért csodálom, és nemcsak azért, amit a külseje miatt érez, hanem azért is, mert a társadalom legaljáról emelkedett a szakmája legjobban fizetett női képviselői közé. Persze nem sok nő dolgozik a luxusvendéglátásban, ingatlanfejlesztésben és befektetésben, de ez akkor is hatalmas teljesítmény.

– Nagyon tetszeni fog ez a hely – jelenti ki a légiutas-kísérő, és ezzel ismét magára vonja a figyelmemet.

Fülig ér a szám.

– Remélem. Nagyon izgatott vagyok! Az ön útlevele biztosan csupa pecsét. Régóta dolgozik már stewardessként?

Előveszi vörös útlevelét, amelyen az Italiana szó áll. Igazam volt, tényleg olasz. Végigpörgeti a pecsétekkel teli oldalakat, majd odaadja a dokumentumot.

– Megígértem az ikertestvéremnek, hogy helyette is beutazom a világot – mosolyog, és látom, hogy büszke magára.

Megsimogatom a Párizsban szerzett pecsétet.

– Kár, hogy már szinte sehol sem pecsételnek, de érdemes megvenni a pecsétet, és belenyomni az útlevélbe – mondja.

– Nagyon örülhet a testvére, hiszen ön már mindenhová eljutott.

Oroszország, Brazília, Mexikó, a pecsétek és vízumok mintha véget sem akarnának érni, és az ő útlevele kétszer annyi lapból áll, mint az enyém.

– Nos… tavaly meghalt.

Basszus!

– Nagyon sajnálom. Én…

Megrázza a fejét, sötét haja előrehullik.

– Semmi gond, ne érezze magát kínosan! Mindenki így néz, amikor róla beszélek, de megbékélt a sorsával, és van, amikor a halál megváltás. Csodálatos pillanatokat töltöttünk együtt, sok emlékünk az életemet változtatta meg, és örökké féltve őrzöm mindet. Hálás vagyok értük és azért, hogy az életem része volt. Ajándék volt, és nem minden ajándék tart örökké.

Magamba szívom a szavait. Igazán pozitív a hozzáállása, tetszik, hogy így tekint valamire, ami általában az ellenkező hatást váltja ki az emberekből. A haláltól mindenki fél, úgyhogy az ő nézőpontja üdítően hat rám.

– Igaza van. Sokszor félelmet, ítélkezést vált ki belőlünk valaki elvesztése, de ön jól csinálja. Csodálatos. Ön is az! – Őszintén így gondolom, és azt kívánom, bár én is így vettem volna tudomásul, amikor elveszítettem azt, aki anyát leszámítva a legközelebb állt hozzám.

– Köszönöm. – Olajbarna arca kissé elpirul, és gyengéden megérinti a kezemet, amikor visszaveszi az útlevelét. – Az öné is hamar megtelik majd. Még csak most kezdődik a kaland.

Nem felelek. Nincs mit mondanom, ezért csak viszonzom a mosolyát, hátradőlök, és élvezem a kilátást, miközben egyre közeledünk a talajhoz.

– Még csak most kezdődik a kaland – ismétlem meg a szavait, amikor földet érünk.

MÁSODIK FEJEZET

Körülbelül fél óra alatt érünk a hotelhez, és anya egész végig telefonál. Én az ablakon kibámulva igyekszem befogadni az összes szépséget. Hihetetlen, hogy Európában vagyok, Spanyolországban, Mallorca gyönyörű szigetén. Szürreális. Itt minden egészen más, mint amit Texasban megszoktam, és egyáltalán nem olyan, mint amilyennek képzeltem. Sokat sétálgattam itt a Google Mapsen, sok videót megnéztem az Instagramon és a TikTokon, de a valóságra semmi sem készíthetett fel. A kocsiban hűvös van, mégis érzem a tenger illatát. Amikor odaérünk a szálloda elé, maga az épület is szebb, mint amilyennek az interneten láttam. Olyan, mint egy kastély – kőből épült a tengerparton, és a bejárat előtt jól hallani a hullámok morajlását. A macskakővel burkolt felhajtón luxusautók parkolnak. A személyzet villámgyorsan nyitja az ajtót, teszi a táskáinkat a guruló kocsira, és kísér be az előtérbe, alig van időm levegőt venni. Az előtérben egy jóképű, fehér ingbe és khaki színű nadrágba öltözött férfi üdvözlésképp itallal kínál minket. Sötétvörös folyadék van a poharakban jéggel, és mindegyik szélét egy-egy óriási narancsszelet díszíti.

– Megkínálhatom önöket Calimandriával? Ez egy isteni, frissítő, helyi specialitás. Isten hozta önöket Mallorcán! – Mosolya olyan kedves és meleg, hogy rögtön az italért nyúlok.

Anya gyengéden meglöki a csuklómat, és ő veszi el a poharat.

– Neked nem szabad… – kezdi.

Lázadó kedvemben vagyok, úgyhogy kirántom a kezéből.

– Ez az én nyaram is, igaz? Ez csak egyetlen ital. – Úgy teszek, mintha kérlelném, pedig így is, úgy is meg fogom inni.

Nagyot sóhajt, és a másik pohárra csap le, majd koccintunk. Szomorúság nehezedik a mellkasomra, amikor ráébredek, hogy még sosem koccintottunk, és az én életemben feltehetőleg ez az első és egyben az utolsó alkalom is. Nem kell mindig a rosszra gondolni, korholom magam, és mosolyt erőltetek az arcomra.

– Igyunk a nyaradra, a nyarunkra, amelyet a kedvenc helyemen töltünk! Remélem, életre szóló emlékeket gyűjtesz majd itt. Élvezzük ki az együtt töltött időt, jó?

Mosolyogva bólintok, és belekortyolok a jéghideg koktélba. Kicsit keserű, de hamar rá tudnék szokni. Friss és egzotikus íze van. Már most úgy érzem, mintha itt, ezen a szigeten más emberré változnék, pedig csak most érkeztünk. Könnyen befolyásolnak az élet apró örömei, már csak ezért is remélem, hogy minden itt töltött pillanat megváltoztatja majd az életem.

– Erre tessék, Señora Pera – int az italos férfi a szabad kezével.

Követem a tekintetét a recepcióig, miközben anya kijavítja: az ő megszólítása Miss. A pultban senki sem áll. Megszólal anya telefonja, úgyhogy várakozás közben azt keresi a táskája mélyén, közben kiissza a poharát. Igyekszem lépést tartani vele, és úgy döntök, egy svunggal felhajtom az enyém tartalmát. Frissítő hatású, és felmelegíti a gyomromat. Visszaadom a poharat a férfinak, és anya ugyanígy tesz. Alkarommal a pultra támaszkodom, és megpróbálok ügyet sem vetni korgó gyomromra, miközben a koktél lassan kifejti hatását.

Meglepetésemben hátraugrom, amikor a pult alól hirtelen előkerül egy göndör, tűzvörös hajú, fiatal nő.

– Elnézést! – neveti el magát.

Igazán egyedi a hangja, megmosolyogtat.

A nő szeme élénkzöld, és annyira világos, hogy felmerül bennem, talán kontaktlencsét visel. Egyik szemhéján félkész, fekete vonal díszeleg, és kezében ott is a szemceruza. Szemhéjára kis darab fényes ragasztószalag ragadt.

– Láttam egy videót a TikTokon. Elvileg egy kis ragasztószalag segítségével tökéletes macskaszemet lehet magunknak varázsolni. – Élénken nevet. – De még nem sajátítottam el a technikát, mint látható. – Vállat von, és fülig ér a szája.

Anya felnyög, és a pultra teszi a hitelkártyáját. Elolvasom a lány névtábláját: AMARA. Milyen szép név! Tökéletesen illik hozzá.

– Elnézést… Bocsánatot kérek, Mrs… – kezdi, de anya a szavába vág.

– Miss Pera vagyok, nem Mrs.

– Bocsánat, bocsánat. – Amara lesüti a tekintetét, most a grafitszürke pultot nézi, amelyen a számítógép áll.

– Semmi gond. Ne aggódj, csak azért van ilyen harapós kedvében, mert nem aludt a gépen – igyekszem felvidítani a recepcióst. – És különösen fájó pont neki, ha valaki férjes asszonynak gondolja.

Anya nem mindig bunkó az idegenekkel, de amikor igen, nos, az hihetetlenül ciki. A semmiből indult, ám ezt néha elfelejti. Ahogyan az anyanyelvét is hirtelen elfelejtette, csak hogy megmutassa, milyen messzire került innen és a múltjától.

Amara igyekszik nem nevetni, még csak nem is mosolyogni, de képtelen uralkodni magán. Én is vigyorgok anya kárára.

– A lakosztályokat foglaltuk le. SetCorp néven, de én Isolde Pera vagyok, és mindkét szoba az én nevemre lesz. – Odacsúsztatja a lánynak a hitelkártyáját.

– Hú, hús-vér SetCorp-képviselők! Akkor tulajdonképpen ön a főnököm. Még ilyet! – feleli humorosan, ugyanakkor szarkasztikusan is Amara.

Imádom, hogy ilyen energikus és tüzes, pedig még csak néhány percet töltöttem el a társaságában. Merész, és bár a vendéglátásban, egy luxushotelben dolgozik, nem fékezi a nyelvét az ellenszenves gazdagok kedvéért sem, akikkel nyilván naponta találkozik. Imádom az önazonos embereket, pedig sajnos ritkán fordulnak elő szűk kis világomban, és máris érzem, ahogy motivál gondtalan önbizalma.

– Parancsoljanak, a szobakulcsok – nyújt át nekünk két apró, kerek fadarabot Amara.

– Ez meg mi? – forgatja őket a kezében anya.

– Környezetbarát hotel vagyunk, ezért a kulcsaink újrahasznosított faforgácsból készülnek. Nem használunk műanyag palackokat, és az ételmaradékot komposztáljuk. A szigeten az elsők között vagyunk az extrém ökotudatosságban.

Anya igyekszik minden újdonsággal lépést tartani, úgyhogy bólint. Kissé zavarodottnak látom, de biztos lehetek benne, hogy amint becsukja maga mögött a szobája ajtaját, azonnal rákeres majd az Európán végigsöprő, környezetbarát hullámra. Dallasban még nem sokan törődnek ilyesmivel, de remélem, anya egyszer majd megtalálja a módját, hogy a jövőben megépítendő szállodáival a SetCorp is csatlakozzon ehhez a mozgalomhoz. Őt ismerve, menni fog.

A hordár keresztülvezet minket az előtéren, én meg igyekszem mindent alaposan megfigyelni. Nagyon sok itt a látnivaló. El sem hiszem, hogy egész nyáron ez lesz az otthonom. A magas falak mind szürke kőből épültek. Kanapék és puffok díszítik az óriási teret, fentről pedig hatalmas tükrök és valami mohaszerű anyagba burkolt csillárok lógnak. Mindenütt növényeket látok. Ez egy modern, közvetlen, tökéletes szálloda. Nem is akarok belegondolni, mennyi pénzt veszít a SetCorp azzal, hogy ilyen hosszú ideig maradunk, de tudom, azért érkeztünk, hogy az így elbukott pénz tízszeresét keressük meg nekik, ugyanis ehhez Isolde Pera nagyon ért. Ráadásul, mivel a hotel a SetCorpé, feltehetőleg úgyis leírhatják az adójukból. Ez is azt mutatja, hogyan lesznek a gazdagok egyre gazdagabbak. Intek az élénk recepciósnak, aki arra kér, keressem meg, ha unatkoznék. Már csukódik is a liftajtó. A legfelső, tizedik emeletre megyünk. Némán követem anyát, és nézem a földön világító szobaszámokat. Ezen az emeleten csak néhány szoba van, de persze anyáé és az enyém egymás mellett.

– Te választasz – mutat anya a két ajtóra.

– Az 1011-esből a legszebb a kilátás a tengerre és a kertre, míg az 1012-esből az utcára és a partra – magyarázza a hordár.

Otthon, Dallasban gyönyörű, csendes kertünk van. Szeretném látni, hallani az embereket, úgy érezni, a város része vagyok.

– Az 1012-est kérem. – Biztosra veszem, hogy mindkettő csodaszép, de ha már anya felkínálta a választás lehetőségét, élek vele.

– Ha nagyon hangosnak érzed, cserélhetünk is – jelenti ki.

A hordár a saját fakorongjával nyitja ki az ajtót, majd begurítja a bőröndömet. Legelőször az tűnik fel, milyen magas a mennyezet, és milyen világos a szoba. A sűrű, erdőzöld függönyöket félrehúzták, így a nap a parkettára süt. A nappaliban van egy kanapé és két szék, egy dohányzóasztal, a falon pedig egy tévé. Nem tudom elképzelni, hogy egyszer is nézzem, amíg itt vagyok, de lehet, hogy valamikor csak azért is bekapcsolom, kárba ne vesszen. A szoba színpalettája, a zöld, a bézs, a krém és a barna megnyugtató és vigasztaló, és oldja bennem a kínos érzést, amiért olyan sokáig lakom majd egy ennyire drága helyen. Bizonyos szempontból máris otthon érzem magam, és a bőröm bizsereg az izgalomtól.

– Nahát! Ez… Gyönyörű ez a szoba! – fordulok végül anyához, és meg akarom neki köszönni, de ő már sehol sincs.

Nem lepődöm meg. Vállat vonok, megkönnyebbülök, amiért egyedül lehetek, és zavartalanul fedezhetem fel új szállásom minden apró részletét. A nappaliban szinte minden négyzetcentiméternyi felületet megérintek, csak azután megyek tovább a hálóba. Az ágyon megszámlálhatatlanul sok párnát találok, és a fekhelyem ránézésre is olyan puha, akár egy felhő. Lerogyok rá, és igazam volt, felhőszerű, azonnal bele is olvadok a matracba. Széttárom kezem-lábam, és láthatatlan hóangyalt csinálok. A mennyezetre nézek, és a mellkasomat szinte szétveti a boldogság. Éreztem valaha is ennyire határozottan, hogy élek, ébren vagyok? Az oldalamra gördülök, és az óriási ablakon át nézem az utcán sétáló embereket.

– Nem. Biztos, hogy nem – felelem magamnak hangosan. A hangom visszhangzik a gerendák közt, és betölti a teret.

HARMADIK FEJEZET

Kipakolok a bőröndömből, felakasztom az összes ruhámat, elrendezem az összes piperémet, majd életem leghosszabb, legmelegebb, legfrissítőbb zuhanyával ajándékozom meg magamat. Ránézek a telefonomra, mert tudom, hogy anya minden mai programunkat felvitte a Google-naptáramba. Otthon mindig üres az életem, anya viszont létezni sem tudna a Google-naptár nélkül, és ittlétünk alatt elvárja tőlem, hogy ezzel én is így legyek. Ahogy sejtettem, a mai napom dugig van, anya sárgával jelölte a munkájával kapcsolatos megbeszéléseket, zölddel az étkezéseket, amelyeknél garantáltan ott lesz legalább egy SetCorp-alkalmazott vagy -ügyvéd, és pirossal az utazási időt. Szerencsére a találkozók többsége a hotelben lesz a rendezvényszervezőkkel, úgyhogy nem kell messzire mennem. Bár nagyon várom már a városnézést, a testemet kimerítette az utazás, hiába aludtam szinte végig. Az elmém nagyon is éber, de a testem nem ért egyet vele, ahogy azt mostanában megszokhattam.

A közelben fekvő tenger és a levegő páratartalma teszi, hogy általában szögegyenes hajam most kicsit hullámos. Nézem magam a tükörben. Bekenem magam naptejjel, majd megfésülöm rendetlen, sűrű szemöldökömet, amely anya spanyol génjeinek egyik ajándéka. Szemcseppel frissítem fel a kontaktlencsémet, és leheletnyi pirosítót teszek fel. Nem sok ruhát hoztam, mert sejtem, hogy anya legalább háromszor rákényszerít majd, hogy elmenjek vele vásárolgatni. Előveszek a szekrényből egy kényelmes, túlméretes, hajszálcsíkos inget és egy fehér rövidnadrágot. Rábámulok a pulton hagyott, kék dobozkára, és vívódom, mit tegyek. Még fel sem szálltunk a gépre, már döntésre jutottam, úgyhogy most, érkezés után ki is akarok tartani mellette. Nem vagyok hajlandó életem hátralévő részét ködben tölteni, átveszem a maradék időm feletti irányítást. Tehát hagyom a dobozt, ahol van, a minibárhoz lépek, és vizet veszek ki belőle. Amara emlékeztetett minket, mennyire környezettudatos a hotel, és ez még nyilvánvalóbbá válik, amint kinyitom a hűtőt. Van benne néhány üveg szénsavas víz, üdítő, gyümölcslé meg annyi alkohol, amennyire garantáltan senkinek sincs szüksége.

Hol lehet a szénsavmentes víz? Körbetekintek, és megakad a tekintetem egy műanyag, fedeles poháron, amelyen egy kis címke függ.

KÉRLEK, ITT-TARTÓZKODÁSOD ALATT MINDIG ENGEM HASZNÁLJ! SEGÍTS CSÖKKENTENI A MŰANYAG HULLADÉK MENNYISÉGÉT – PALACKRÓL PALACKRA – áll a csatolt kis címkén.

Mellette egy beépített csap nyúlik ki a falból. Mint a víz témájának önjelölt szakértője, lenyűgözőnek találom ezt a megoldást. Megtöltöm a poharat, és félig mindjárt ki is iszom. Újratöltöm. Elmosolyodom a gondolatra, milyen könnyű engem itt boldoggá tenni. Lehet, hogy a texasi környezetem eredménye a cinizmusom és a keménységem? Elkerülhetetlenül kialakulnak ezek a vonások bárkinél, aki magányos és nincsenek emberi kapcsolatai. Még nem vagyok biztos benne, de egy valami máris világos: Oriah Pera nagyszerűen érzi majd magát Mallorcán, és itt tesz majd szert utolsó emlékeire.

Ki sem kell nyitnom a bejárat melletti asztalon heverő dossziét, úgyis tudom, mi van benne. Anya mindig mindent alaposan megtervez, úgyhogy a kinyomtatott napirendet érintetlenül hagyom, és a hall felé veszem az irányt, mert ott találkozom vele. Amara ismét rám köszön, és mostanra mindkét szemét kihúzta.

– Látom, sikerült – mutatok a sminkjére. – Nagyon jól áll.

– Köszi! Rohadt sokáig tartott, de tényleg jól néz ki, ugye? – Felemeli a telefonját, és a kamerában nézegeti magát, pedig a háta mögötti fal egy hatalmas tükör.

– Amerikai vagy, igaz? – kérdezem. Mivel alig van akcentusa, és ilyen laza szlenget használ, más nem is lehet.

Elneveti magát, és ez az egyedi hang betölti a fülemet.

– Nem, hanem német. Igazából nomádnak tekintem magam. Gyerekkorom óta tanulok angolul, és rengeteg amerikai sorozatot nézek. Egyszer ki is próbáltam, milyen ott élni, konkrétan New Yorkban, de nem jött be az az életérzés. – Összerezzen, miközben percenként egymillió szó hagyja el a száját. – Te jártál már ott? Tutira Los Angeles-i vagy, árad belőled a nyugati parti életérzés.

Érdemes volna számolnom, hányszor használja az „életérzés” szót, de inkább csak nevetek.

– Texasi vagyok. Egyszer, gyerekként jártam New Yorkban – felelem, de nem akarom részletezni azt a kiruccanást, mert távolabb nem is állhatott volna egy nyaralástól. Hat napot töltöttem ott csövekre kötve, és csak a végén, a repülőtér felé vezető úton láthattam a Brooklyn hidat.

– Texasi? Ki nem találtam volna. Persze nem is láttam még soha egyetlen texasit sem. Ahhoz képest, amit a hírekben látni, te tök cuki vagy.

– A hírekhez képest mindenki tök cuki, akárhonnan származik is – jelentem ki, és felmerül bennem a kérdés, milyen véleménnyel lehet a világ Texasról, de nem nehéz kitalálni. A hírek azok hírek, bárhol él is az ember, bármiben hisz is. A negativitás hisztériát szül, ami meglódítja a nézettségi adatokat, ennek hatására pedig megszalad a kamera előtt szereplő beszélő fejek fizetése is.

– Igaz, igaz. Amúgy a sziget minden szegletét ismerem, ha elunnád a céges életet.

– Már most unom – ismerem be. A bejárat felé pillantok, és észreveszem a sofőrt, akit anya azzal bízott meg, hogy egész nyáron bébiszitterkedjen felettem. A pasi egy ujjal megemeli előttem a kalapját, én meg udvariasan visszamosolygok rá.

Nem tudok vezetni, de biztosra veszem, hogy kitanulom majd az itteni tömegközlekedést. Utánanéztem a közösségi médiában, innen tudom, hogy a világ szinte minden országában jobb a tömegközlekedés, mint az USA-ban. Dallasban nincs olyan ismerősöm, aki nem kocsival jár. Autó vagy sofőr nélkül lehetetlen eljutni bárhová is.

– Ha gyógyírt keresel az unalomra, ma este idejön pár barátom, és nyugodtan csatlakozhatsz hozzánk. Az épület mögötti kertben lógunk, iszunk és dumálunk. Mind szívesen ismerkedünk új arcokkal, és elég vegyes a társaság, ki innen, ki onnan. Az egyik srác helyi, de ő már csak ritkán jön. Blablabla, gondolom, szétesik tőlem a fejed. – Csillogó tekintete találkozik az enyémmel.

Éppen arra a kertre néz anya lakosztálya, állapítom meg csalódottan.

– Ma este… nem lehet, de… esőnap?

A másik szobát kellett volna választanom.

– Esőnap… Mármint majd máskor? – pontosít.

– Így van.

– Okés. Esőnap. Ha nem vagy oda a társaságért, akkor is ismerem a legjobb kajákat és a legszebb helyeket, úgyhogy bármit csinálnál szívesen, fordulj csak hozzám. Én vagyok az embered. – Tiszteleg, mire mindkettőnkből kitör a nevetés.

– Ry! – vet véget anya hangja a jókedvünknek.

Megfordulok, és ott áll két öltönyös férfival meg Lenával, robotra emlékeztető személyi asszisztensével. Lena már egy hete itt van, ő lendített mozgásba mindent. Már vagy tizenkét éve ismerem, és még sosem esett ki a ritmusból. Megölel, mindkét kezét a vállamra helyezi, és gyengéden megszorít. Citrus- és vörösborillatú. Amikor velem van, kevésbé hasonlít gépre, de kétlem, hogy ha felvágnánk a koponyáját, puha, meleg, emberi agyat találnánk benne.

– Berendezkedtél? Nincs szükséged valamire? Milyen a szobád? Az utcára vagy a kertre nézőt választottad? – kérdezget Lena megnyugtató mosollyal az arcán, miközben igyekszik megjegyezni, mi az, amit már kérdezett.

– Az utcait. Berendezkedtem, de azért köszönöm. És te? Hogy tetszik eddig a hely?

Lelkesen bólint, márpedig ritkán lelkesedik bármi iránt is.

– Valami gyönyörű! Imádom! Nagyon sok munka vár ránk, de egyszerűen hihetetlen az egész, még az időjárás is.

Azt én nem tudhatom…

– Készen állsz a mai hajtásra? – érdeklődik.

– Igen. Jó a ruhám? Vagy inkább vegyek fel valami mást? – Lenát kérdezem, de közben anyára is nézek.

– Tökéletes – feleli anya. Szinte ugyanúgy öltözött, mint én: kék-fehér csíkos blúzt választott, csak az övé ujjatlan, V kivágású, és rövidnadrág helyett fehér nadrágot visel. Pántos, alacsony sarkú cipőt vett fel, szinte ugyanúgy néz ki, mint az én barna szandálom.

– Köszönöm – mosolygok, és kicsit lejjebb húzom a rövidnadrágom szárát.

Nem mintha szokatlan volna, hogy megdicséri a külsőmet, de néha azt kívánom, bárcsak elismerne rajtam valami olyat is, ami nem a felszínnel kapcsolatos. A semminél, persze, ez is több.

– Próbáld meg jól érezni magad, amíg itt vagyunk, oké? – súgja a fülembe Lena, mielőtt belépnénk a bálterembe. Hatalmas helyiség, nem is gondoltam volna, hogy ebben a hotelben elfér egy ekkora terem. Magas, kazettás mennyezet, földtől plafonig érő ablakok, olyan, mintha egy régi mesebeli báltermet faragtak volna ki kőből, csak tiszta és szinte modern. A fém és a fa letisztult, mégis meleg teret eredményez, ahol sokféle anyag megtalálható. Mindenfelé növényeket és fákat látni. Sok látnivaló akad itt, de engem a sarkokban lógó virágok ejtenek transzba, na meg persze a terem közepét elfoglaló, óriási fa. Minden makulátlan, és az illatából ítélve igazi. Közelebb lépek az egyik lelógó növényhez, és két ujjam közé veszem egy levelét. Selymes, és igazam volt, valódi. Azta!

Még nem is néztem körbe rendesen, amikor anya már a munkáról beszél, megmondja az embereknek, hová menjenek, mit csináljanak, én meg várom, hogy kikérje a véleményemet valamivel kapcsolatban. Végre ez a pillanat is eljön, amikor az egyik rendezvényszervező egymás mellé állít hat széket.

– Tojásfehér, csont, vanília, kagyló, hó, elefántcsont – sorolja anya, majd mögéjük lép, és végigsimítja a székeket borító anyagot.

Közelebb hajolok, és minden erőmmel igyekszem különbséget találni köztük. Szeretnék részt venni a rendezvény megszervezésében, és nemcsak azért, mert két nagyszerű ügyért rendezik, a művészetért és a gyerekekért, hanem azért is, mert azt akarom érezni, hogy valami befolyásom nekem is van az eseményekre. Ne csak a helyet foglaljam, miközben egy egész csapat állít sorba székeket, anya meg, aki, amióta megérkeztünk a szülővárosába, olyan harapós, mint még soha, órákon át mutogat és kötekedik. Szeretnék valami fontosnak a része lenni, valaminek, ami embereken segít majd, de nem éppen arra vágytam, hogy fehér és fehér között választhassak.

– Ööö, csontfehér? – bököm ki végül, és feltűnik, hogy van benne egy leheletnyi szürke.

– Csontfehér – bólint rá anya, és villámgyorsan lejegyzeteli a telefonjába.

Megszólal a kezében tartott mobil, de kinyomja a hívást, nem törődik vele. Hüvelykujja körméről egy ponton lepattogzott az almaszínű lakk, és ezt jól az emlékezetembe vésem, majd fogadást kötök magammal, hogy estére kijavíttatja. Jöjjön bár eső, hó vagy fagy, ő sohasem ápolatlan.

– Nagyszerű! Jöhetnek a függönyök. Letakarjuk az összes növényt – közli a nő anyával, én meg udvariasan félbeszakítom.

– Miért kellene őket elrejteni? Gyönyörűek. – Körbehordozom a tekintetemet a báltermet borító ágakon és leveleken. – Az a legjobb ebben a helyszínben, hogy itt vannak a növények. – Lángol az arcom, mert nem akarok faragatlan lenni, sem rossz benyomást tenni. A jó ég tudja, mit gondolhatnak rólam, a gazdag, mindenkit kurtán utasítgató, égővörös körmű, magas sarkú cipőben parádézó nő elkényeztetett lányáról.

– A többség azt kéri, takarjuk el, vagy vigyük ki innen őket az esküvőjük idejére, mert úgy elegánsabb a terem – magyarázza a nő, és bár a tekintete kedves, idegesség tükröződik benne.

Anya velem ért egyet.

– Tartsuk meg őket! Elragadó az összhatás.

– Lehetnének egy téma részei. Például az erdő éjjel? – ötletelek.

Teljes erővel tör elő belőlem a lakberendezés iránti rajongásom és a lelkesedés, amelyet akkor érzek, ha apró részletekből valami szépséget alkothatok. Nagyon régóta nem éreztem már ilyet. Hónapok óta szunnyadt a képzelőerőm, úgyhogy most számba veszem a lehetőségeket. Bénult voltam, mintha nem is léteztem volna. A tánc a legnagyobb szerelmem, de már rég elveszítettem, mindössze távoli és fájdalmas emlékeztető, mire nem vagyok már képes. Elhessegetem ezt a gondolatot, és megpróbálok arra koncentrálni, ami még megy, ez pedig egy ötlet átgondolása és végrehajtása. Magam is meglepődöm hirtelen támadt önbizalmamon és kreativitásomon, és hagyom, hogy ez a kettő magával sodorjon.

– Pontosan ezért akartam, hogy itt legyél – fordul hozzám anya.

Ezután a rendezvényszervezők kis csoportjára néz, és rám mutat.

– A lányom vezette le a SetCorp dallasi főhadiszállásának teljes átalakítását, ekkor alig volt huszonegy éves. Figyelemre méltó ízléssel rendelkezik, tehát csak hallgassanak rá, akkor minden rendben lesz.

Bár mosolyog, a hangjából kiérezni némi agresszivitást. Mivel ezek a nők nem ismerik őt, nem veszik észre, hogy a létező leghamisabb mosolyát látják. Nem tudják, hogy egy csettintésére elveszíthetik a munkájukat, és ez neki egyetlen álmatlan éjszakát sem okozna.

– Nagyszerű – feleli egyikük.

Továbbmegyünk, jönnek a textilek és függönyök, és óvatosan felvetem, hogy inkább a mennyezetet takarjuk el a gyönyörű ablakok helyett. A rendezvényre éjszaka kerül sor, úgyhogy apró, meleg, pislákoló, sárga tónusú fényforrásokat javaslok, így nem tükröződik majd annyira az üveg. Megrészegít az érzés, hogy csinálok valamit, így elrepül a nap.

Anyával és Lenával estebédelni indulunk. A pincérek telepakolják az asztalt olyan ételekkel, amelyek egyikét sem ismerem, de anya szeme mindegyik érkezésekor felcsillan. Spanyol gyökerei ellenére sosem mutatta meg nekem az országa nemzeti ételeit, sem a tengeri herkentyűket, kivéve a homárt. Azt egyszer-kétszer ettünk egy étteremben. Zavarba ejtően korlátolt az ízlésem, de úgy tervezem, dolgozni fogok ezen, amíg Mallorcán vagyok. Lefotózom az ételeket, ahogy mindig szoktam, és villát ragadok.

Még sosem láttam annyit enni anyát, mint most, ráadásul lehunyt szemmel élvezi az illatokat és ízeket. Örülök, hogy most ilyen. A lepattogzott körömlakkot már ki is javították, ami nem lep meg. Igyekszem nem túl hosszan bámulni őt, de alig tudom levenni róla a tekintetemet. Lena az asztal túloldalán ül, és felveszi velem a szemkontaktust, majd halványan elmosolyodik. Biztosan ő is észrevette, hirtelen mennyire megnőtt anya étvágya. Tésztát szed a tányéromra, és ismer annyira, hogy a tenger gyümölcseiből nem ad. Csak farfallét, fehér szószt és borsót kapok. Megkóstolom: krémes és isteni, de épp előttem van a koktélrákos tál, és az illata szinte könyörög, hogy kóstoljam meg azt is. Habozva bár, de kiveszek egy kis darabot, és a számba teszem. Ahogy rágom, mindent betölt az íze, ízlelőbimbóim táncra perdülnek, és a fokhagymás, vajas finomság minden érzékemre hat. Néha nagy teher a szenzorosságom, de a fokhagyma, a citrom és a fűszerek erős illata miatt hálás vagyok érte. Jöhet még egy darab, és röhejesen büszke vagyok magamra egy ilyen apróság miatt, ami anyának is feltűnik.

– Ízlik? – kérdezi. A jelek szerint ő még jobban meglepődött, mint én.

Evés közben mosolyogva bólintok. Megremeg a szája sarka, és tudom, hogy uralkodik magán, nehogy visszamosolyogjon, de így is érzem, örül, hogy ízlenek nekem gyermekkora ételei. Talán ostobaság azt hinnem, hogy itt, az étteremben ugyanazokat eszem, mint ő ott, ahol felnőtt, de nem lennék ilyen naiv, ha beavatna az életébe. Nem sokat beszél a gyerek- és tinédzserkoráról, de néhányszor, amikor mégis megtette, olyan szenvedély áradt belőle, amilyen soha máskor. Az a küldetésem, hogy ezen a nyáron minél többet megtudjak anyáról, akár akarja, akár nem. Eltökéltem, hogy megismerem, mielőtt még kifutnánk az időből.

NEGYEDIK FEJEZET

Nem anyával és Lenával vacsoráztam, hanem felhívtam a szobaszervizt, és ennél jobb döntést nem is hozhattam volna, annak ellenére, hogy anya kiválasztotta helyettem, mit egyek. Az extravagáns zsúrkocsi roskadozik a koktélrák, a tészta és a vastag, ropogós, isteni kenyér súlya alatt. Ellazít a csend, miután egész nap beszéltek körülöttem. Lefényképezem az ételeket, sőt videót is készítek róluk, ahogyan a szobám minden apró részletéről is, mert ez eddig elmaradt. Utána végigpörgetem a mai képeket. Szívesen megörökítek minden pillanatot, amit csak tudok. A telefonomban majdnem százezer fotót őrzök, még az élet leghétköznapibb másodperceit is felveszem. Ráközelítek az egyik képre, amit titokban lőttem anyáról még ebédkor, és elmosolyodom. A szemöldökén látszik, hogy nem feszült, és nem szorítja a füléhez a mobilját. Talán épp ez az utazás kell ahhoz, hogy közelebb kerüljünk egymáshoz. Megszólal az esti ébresztőm, mire meglepetésemben a mellkasomra ejtem a készüléket. Elhallgattatom a csörgést, kimászom kényelmes ágyamból, töltőre teszem a telefont, majd a fürdőszoba felé veszem az irányt. Az esti rutinom mindig egyforma: zuhany, pizsama, fésülködés, fogmosás, gyógyszerek.

Zombiként, érzelmek nélkül megyek végig a listán, gondolkodnom sem kell közben. Minden áldott este. Kinyitom a kék gyógyszertartómat, és kiveszek egy altatót, pedig annyira elfáradtam, hogy nem is biztos, hogy szükségem van rá. Az óra szerint fél tizenegy van, úgyhogy ránézek a holnapi programra. Jogi egyeztetések, a SetCorp által az új üdülőhely számára kiszemelt helyszín bejárása. Ennek a napnak sosem lesz vége, és már reggel hétkor elkezdődik majd. Az ablakhoz lépek, hogy összehúzzam a vastag, erdőzöld függönyt, amikor hangokat hallok az utcán, úgyhogy rászorítok az anyagra, és újra széthúzom.

A kíváncsiság rávesz, hogy az ablakpárkányra üljek, onnan ugyanis tökéletes kilátás nyílik az emberekre. Otthon kertvárosban lakunk, ami azt jelenti, hogy az utca szinte mindig kihalt, úgyhogy lenyűgöz az itteni nyüzsgés. Mindenütt emberek, az utcai lámpák fénye erős, így még jobb betekintést nyerek a pezsgő éjszakai életbe. Nevetés száll a levegőben, fiatal és idős párok sétálnak kézen fogva, és belesajdul a szívem, amikor azt látom, hogy egy pár a járdán táncol. Nem magamat sajnálom, mert az a hajó igazából el sem indulhatott, inkább anya jut eszembe, és az, mennyire magányos lehet az ő élete. Még most is fiatal, negyvenöt sincs, és még nagyon sok ideje lenne, csak nyitottabban kellene állnia a témához. Régen én is vágytam rá, hogy legalább egyszer belém szeressen valaki, de az univerzumnak más tervei vannak. Ezt már egy ideje elfogadtam.

Úgy tudom, anya a születésem óta még csak nem is randizott, egyszer sem, „apám” pedig egy olyan ember, akivel egy bárban ismerkedett meg, és fülig bele is szeretett. Micsoda klisé! Anya azt állítja, sosem érdekelte, hogy nincs párja, de egyszer hallottam, amikor arról beszélgetett Soniával, nagyon szerette az apámat, anya akart lenni, családot alapítani, de ő lelépett. Megpróbálom elképzelni azt az Isolde Perát, aki belebotlik valami pasiba egy bárban, és nevetnem kell. A hideg üveghez nyomom az arcomat, élvezem az emberek kukkolását. Mint egy elkényeztetett királylány, akit bezártak a legmagasabb vártoronyba. Lehunyom a szememet, és arra gondolok, milyen lenne, ha én is egy lehetnék a lent sétáló emberek közül.

Arra ébredek, hogy a nap az ablakon át melengeti az arcomat. Rémülten nyúlok a telefon után, hogy megnézzem, mennyi az idő. Még csak háromnegyed hét. Az utca már megtelt árusokkal, turistákkal és helyiekkel, akik a nappal keltek. A sötét narancssárga tükröződése bántja a szememet, de szó sem lehet arról, hogy elforduljak. Odakint szeretnék lenni, érezni akarom a szellőt, a bizsergető energiát, miközben a tömött utcákat járom.

Kétségbeesetten szeretnék lemenni közéjük, úgyhogy mérlegelem annak következményeit, ha sutba dobom anya napirendjét. Érdekelné egyáltalán? A mai nap nem olyan, mint a tegnapi, egyetlen ponton sem érintjük a jótékonysági gálát, úgyhogy csak a helyet foglalnám a kocsiban.

Hosszú bocsánatkérő üzenetet írok anyának, de közben megtorpanok. Mégis miért aggódom ennyire? Huszonhárom éves vagyok, és nem azért töltöm itt a nyarat, hogy dolgozzak vagy magához láncoljon a SetCorp. Felugrom az ágyról, mielőtt még meggondolhatnám magam, és anya szobájához sietek. Bekopogok. Ajtót nyit, persze már teljes harci díszben. Ma merészen sminkelt, gesztenyebarna szemfestéket választott, magas arccsontját pedig csillogó bronzosítóval emelte ki. Az öltözéke sokkal inkább árulkodik egy üzletasszonyról, mint a tegnapi: sötét mályvaszínű kosztümöt visel, a nadrág alól épp csak kikandikál fekete, hegyes orrú cipője.

– Minden rendben? – kérdezi, mielőtt még kérlelni kezdhetném.

Bólintok, és belépek a nappalijába. Jázminillat van, ez a kedvenc parfümje.

– Igen, jól vagyok – felelem, mert tudom, erre kíváncsi, és nem említem meg, hogy tegnap este elfelejtettem bevenni a gyógyszereket. Olyan régóta vannak már a szervezetemben, hogy semmi bajom nem lesz, ha egy adag kimarad. – Csak ma nagyon szeretnék lemenni a tengerpartra. Az ablakból látom, és megőrjít, hogy még nem néztem meg közelebbről.

Jól megnéz magának, méreget.

– Ebéd után, a bejárás előtt lemehetünk.

– Anya – sóhajtok. Tudom, nem akar irányítani, de ettől még pontosan azt teszi. – Egyedül akarok menni. Körbe akarom sétálni. Nagyon-nagyon szeretnék a SetCorp ügyei nélkül eltölteni egy napot.

– Még csak tegnap jöttünk meg, Ry – jegyzi meg hűvösen, miközben felteszi arany fülbevalóját.

Körbejárom a szobáját, és feltűnik, hogy olyan, mintha nem laknának benne. Minden a helyén van, semmi sincs a pulton. Anya már bevetette az ágyát, tökéletesen betűrte az ágytakaró sarkait, és elrendezte a párnákat. Sehol egy ránc vagy gyűrődés.

– Igen, de szeretném, ha minden nap számítana. Te mondtad, hogy idén nyáron megélhetem az életet és Spanyolországot, emlékszel? Ne kelljen könyörögnöm! Légyszi!

Kinyújtom a karomat, meg akarom érinteni a kezét, de félúton megállok, mert hátralép egyet. Sosem szoktuk érintéssel kimutatni a szeretetünket. Mármint ő nem szokta. Én nem tudom, nekem tetszene-e ez a módi.

– Jól van, jól van. – Az orrán keresztül fújja ki a levegőt. – Megértelek. Csak a sofőrrel menj, én majd szerzek másikat. És senkitől ne fogadj el semmit, akkor se, ha azt mondja, ingyen van, mert nem lesz ingyen. Használj naptejet, ne mosolyogj senkire, különben rögtön rájönnek, hogy külföldi vagy, és célponttá válsz.

Hagyom, hadd zúdítsa rám az intelmek egész listáját, mintha nem lenne meg a magamhoz való eszem, csak bólogatok, és egyetértően mosolygok. Rezeg a telefonja, beléfojtja a szót, és ez tökéletes alkalom nekem a menekülésre. Intek neki, miközben lekap valakit a tíz körméről, és olyan gyorsan hagyom el a szobáját, ahogy csak tudom.

Táncolok a szobámban, a lábam csak úgy siklik a hűvös kövön, miközben megnyitom a zuhanyt, és előkészítem a fürdőruhámat meg a táskámat. A legszükségesebbeket, vagyis a könyvemet, a naptejet, a napszemüvegemet, a telefonomat és a pénztárcámat bedobálom sárgásbarna, szőttes táskámba. Utóbbi a hotel ajándéka volt: lebomló anyagból, újrahasznosított szalmából készült. Becsukom a lakosztály ajtaját, és fülemben cseng a szabadság gyönyörű dallama.

Félig táncolva kelek át az előtéren, rohanok a lifthez, nehogy elhagyjon a szerencsém, és anyával kelljen lemennem. A földszinti hallban Amara áll a recepcióspult mögött, a telefonját nézi, mutatóujjával görget, görget, és szemmel láthatólag őrülten unja magát.

– Jó reggelt! – köszönök rá halkan, mert nem akarom megijeszteni.

Leejti a telefonját, és összerezzen.

– Bocsi! Nagyon igyekeztem nem rád hozni a frászt – emelem fel védekezően a kezemet.

Lehajol, felveszi a mobilt, és nevet magán.

– Semmi baj. Azt hittem, a főnököm van itt, és elvileg nem lehet telefonozni… – A mennyezetre emeli a tekintetét. – Mindenhol kamerák vannak, de sosem néz rájuk. – Rám kacsint, és az egyik piros fényre mutat. – Várj csak… te mára valami szórakozást terveztél? – kérdezi, amikor észreveszi a ruhám alól kikandikáló fürdőruhát.

– Bizony! – Képtelen vagyok uralkodni magamon, kihallani a hangomból az izgalmat. – Lemegyek a tengerpartra. Ezért is jöttem ide, meg szeretném kérdezni, melyik a legjobb szakasz. Olyan helyet szeretnék, ami nem hemzseg anyám kollégáitól.

Amara ujjával dobol a pulton, és szinte látni, ahogy izgatottan repkednek a feje körül az ötletek. Nagyon-nagyon élvezheti a helyi idegenvezető szerepét. Aprócska alakja meginog, amikor mutatóujjával a halántékára bök.

– Meg is van a tökéletes hely. Add csak a telefonodat! – Érte nyúl, így kikandikál a blúza ujja alól egy kicsi, hold alakú tetoválás. Arcfelismerővel oldom fel a billentyűzárat, és nyitott tenyerébe helyezem a mobilt.

– Köszönöm! – Nézem, merre van, amit beírt: mindössze tizennyolc percet kell sétálnom. Tökéletes. – Remélem, jól érezted magadat a barátaiddal tegnap este. Bocs, hogy nem jöttem le.

– Áh, nem sok mindenről maradtál le. Egyikük, az egyetlen helyi jelenetet rendezett, és mindenki buliját elrontotta. – Iszik egy kortyot abból a palackból, amelyet ő is a hoteltől kapott. Megdönti, hogy belelássak, majd azt mondja: – Spoiler: nem víz van benne. Kérsz?

A fejemet rázom, de azért megköszönöm a kedvességét.

– Van másik kijárat? – A főbejárat felé biccentek, ahol a sofőr álldogál. Úgy látom, ma morcos kedvében van, és inkább hasonlít őrkutyára, mint sofőrre.

Amara arcán mosoly terül szét, és a feje feletti lámpa fénye megvilágítja az arcát borító szeplőket. Az övéi halványabbak, mint az enyémek, és csak még aranyosabb lesz tőlük.

– Nagyon bírlak! – csapja össze a tenyerét, majd segít megszökni.

Kilépek a CSAK DOLGOZÓKNAK feliratú ajtón, és olyan a napsugár a bőrömön, akár egy puha csók. Felteszem a napszemüvegemet, és megyek, amerre a telefonom visz. A júniusi nap kegyetlen, úgyhogy a táskámba nyúlok, és lefújom naptejjel a vállamat és az arcomat, mert ott égek le leghamarabb. Minden nyáron legalább egyszer megkap a nap, és bár az égés mindig barnaságba fordul, az első alkalom a legrosszabb. Lüktető, hámló bőr, ilyesmi. Bedörzsölöm a naptejet, azután követem a tenger illatát. Vajon anya már észrevette, hogy a sofőr nélkül indultam útnak? Ez többször is eszembe jut, úgyhogy a telefonomra pillantok. Nem jött üzenet. Micsoda megkönnyebbülés!

A szálloda környékét egyértelműen a turistákra gondolva alakították ki. Uralkodnom kell magamon, nehogy minden egyes kis bódénál megálljak. Ezeknél ékszereket, cserépedényeket, füzeteket árulnak, és mindet meg is akarom venni, amíg itt vagyok, de nem ma. Ezt a napot a tengerpartnak szentelem, és semmi mással nem foglalkozom.

Minél közelebb érek a tengerhez, annál érezhetőbb az enyhe szellő. Átmegyek az úttesten, és végre meglátom a homokot. Túlcsordul a szívem. Nem tudom, miért, de világéletemben ellazultam a víztől és környékétől – mindig meghat, mindig szívesen fogad. Eddig csak egyszer láttam a tengert, amikor alsó tagozatos koromban a régi szomszédunk és családja elvitt Galvestonba. Egész idő alatt szürke volt az ég, de engem ki sem lehetett imádkozni a vízből. Imádom a medencéket, a tavakat, a folyókat, ezért is vett anya egy csónakot, és ígérte meg, hogy minden hétvégén lemegyünk a tóhoz.

Ahogy telt az idő, újra és újra előléptették, emiatt egyre kevesebbszer mentünk, és a csónak akár hónapokig is várt ránk magányosan, pókhálósan, soha be nem váltott ígéretekkel tele. Az utolsó néhány alkalommal anya már végig telefonált a csónakban, bosszankodott a gyenge térerő miatt, és rám kiabált, amikor véletlenül összevizeztem a laptopját, miközben visszamásztam mellé a vízből. Szorgalmas nőből sztereotipikus főnökasszonnyá változott, akinek a munkáján kívül nincs élete, és semmi mást nem tanított meg nekem, csak azt, hogyan helyezzük a munkánkat magunk és a lányunk elé.

Tizenhat éves koromra el is adta az alig használt csónakot, mondván, a tónál már mozdulni sem lehet, amióta felfedezték a turisták, és „nem éri meg” odaautózni. Pedig számomra a kiruccanásaink fénypontja az volt, amikor megálltunk a Buc-ee’s-nál. Ez egy Texasban sok helyen megtalálható benzinkút, ahol a bolt akkora, mint egy szupermarket. A rágcsálnivalótól a hűtőládán át a ruháig minden megvan benne, amire az embernek csak szüksége lehet, és persze mindent tartanak, amire senkinek semmi szüksége, például hód alakú, a ház elé leszúrható táblát. Imádtam, hogy bármilyen finomságot választhattam a szárított marhahústól a marhahúsos szendvicsig, és annyi üdítőt ihattam, hogy megfájdult tőle a hasam. Az autóban spanyol dalokat hallgattunk, amelyek a gyerekkorára emlékeztették anyát. Nekem már csak ezért is megérte elautózni a tóhoz.

Amikor azt mondta, nem éri meg, azt valójában úgy értette, hogy többre tartja a munkával töltött időt, mint azt, hogy elvigyen engem a tóhoz, és velem legyen. A csónakra egy nap alatt talált vevőt, és máig emlékszem a sós könnyek keserű ízére – sírva néztem a szobám ablakából, ahogy egy nagy, piros Ford után kötik, aztán eltűnik az utca végén.

Anya azóta sem beszélt róla. A kandallópárkányon áll egy kép, amelyen a csónakban ülünk, én lehetek vagy tízéves. Talán azért tette oda anya, hogy emlékeztesse rá, egyszer, régen együtt is csináltunk valamit. Nagyon szeretem azt a fotót, pedig fájdalmas látnom, mert örökre megbélyegezte az egyik kedvenc emlékemet. Anya arcán akkor még kevésbé látszott az aggodalom, a szemében több érzelem csillogott. Én jól lebarnultam, boldog voltam, és fogalmam sem volt arról, mennyi minden megváltozik majd az életemben az évek során. A tudatlanság valóban áldás.

Rám dudál egy motoros, mire összerezzenek. Kizökkent az álmodozásból. Magamhoz térve körültekintek, és nem törődöm az engem bámuló helyiekkel, akik meg akarnak győződni róla, hogy nem ütött el a motor. Összeszedem magam, legalábbis megpróbálom, noha a kezem még mindig remeg. Fellépek a járdára, és már látom is a partot. Nincs akkora tömeg, amekkorára számítottam. A puha, meleg, fehér homokban sétálok. Az öblöt sziklák szegélyezik, és elnézem, amint néhányan ezekről ugrálnak a ragyogó kék vízbe. Minden lépésnél körülveszik a lábamat az apró homokszemcsék. A kis strandot napernyők és plédek pettyezik. Emberek nyúlnak el a tűző napon, élvezik a napsugarakat és a pihenést. Eltart néhány pillanatig, mire az agyam feldolgozza a látványt: a nők többsége felül meztelen. Hát, jó… Végignézek fehér fürdőruhámon – egyrészes, és egészen a kulcscsontomig takar. Amara nyilván a nudistastrandra küldött. Gondolom, most visítva nevet, miközben elképzel engem, amint itt állok. Annyira zavarban vagyok, hogy egészen kimelegszem.

Texasban természetesen nincs nudistastrand, van viszont helyette egy sor, a női test ellen hozott törvényünk. Most nem bosszankodom ezen, inkább gyorsan belegondolok, milyen lehet, amikor a nap sugarai meztelen bőrömhöz érnek. Egyre jobban megtetszik az ötlet, és ki tudja? Talán elég lesz néhány hét Spanyolországban ahhoz, hogy én is meztelen felsőtesttel napozzak a parton, pedig akkor mindenki láthatná a hegeimet. Ettől nevetnem kell. Igyekszem nem túl hosszan bámulni a ruhátlan testeket, és közelebb húzódom a vízhez, hátha találok egy szabad helyet. Kizárt dolog, hogy itt hagyjam ezt a gyönyörűséget.

Kit érdekel, ha rajtam kívül mindenki meztelen? A test csak test, és ez új élmény nekem, márpedig pont új élményeket várok ettől a nyártól. A fehér homok a szandálom minden szegletében megragad, úgyhogy le is rúgom a lábbelit, összeütögetem a két felét, és menet közben bedobom a táskámba. Hihetetlen ez a part, igazából egy hosszú partszakaszon rejtőző zsebstrand. A hullámok gyengéden csapódnak a szélének. Nem merednek óriási szállodák az ég felé, és altatódalként hatnak rám a homokot simogató hullámok meg az engem körülvevő hangok. Csábító. Bárcsak üvegbe zárva hazavihetném ezt az élményt! Persze a Spotifyon is hallgathatok hullámzó tengert elalváshoz, de az nem ugyanaz.

Végül két pár között akadok rá a tökéletes helyre. Elég messze vagyok tőlük ahhoz, hogy ne érezzék kényelmetlenül magukat. A törülközőmre hajítom a táskámat, és leülök. Alaposan bekenem magam naptejjel, majd kinyitom a könyvemet. Eddig annyira nyomasztott a jövőm alakulása, hogy egy ideje képtelen voltam olvasni és táncolni, pedig ez a két kedvenc elfoglaltságom a világon. A behajtott sarkú lapra szegezem a tekintetemet, és megpróbálok átjutni a sárkányok és a varázslatos szerelmi történetek világába. Olyan erősen süt a nap, hogy még a napszemüvegem is alig véd ellene, úgyhogy hunyorgok olvasás közben. Az életvidám hangoktól, a többnyire spanyol beszédtől, a nevetéstől, a többiek gondtalanságától és a belőlük áradó energiától nem tudok figyelni, és azon kapom magam, hogy mindig ugyanazt az egy bekezdést olvasom újra, úgyhogy végül becsukom és leteszem a könyvet.

Nem nézem idegenek testét, miközben felfedezem a környezetemet. Minden vibráló, színes, élettel teli: a narancssárga napernyők, a szivárvány minden színében pompázó strandtörülközők, a gyümölcsárusok kocsijai, a fürdőruhák, az emberek bőre. A hozzám legközelebb eső pár lebilincselő. A nőnek hosszú, fekete haja és sötét bőre van, olyan, mintha az istenek érintését viselné magán. Felkönyököl, és sugárzó arccal nézi a párját. A férfi úgy mosolyog vissza rá, mintha szerelme maga a nap volna. Sajog a szívem. A férfi nevetve karolja át a nő vállát, úgy húzza őt magához, és közben mond is valamit, de szavait elsodorja a szél, mielőtt még elérhetnének hozzám. Mindkettőjüket megbabonázza a másik – szinte tapintható a tőlem öt méterre alakulóban lévő szenvedély. Ők ketten elmerülnek a saját világukban, én meg egy kicsit irigylem őket. Milyen érzés lehet valaki napsugarának lenni?

Erőt veszek magamon, és elfordítom a tekintetemet. Most a tőlem jobbra álló, brit párt nézem. Merőben mások, mint az előbbiek: sörrel a kezükben pihennek, bőrükön csillog a homok. Hangosak, vitájuk túlharsogja a hordozható hangszóróból szóló számot. A nő váltig állítja, hogy ez egy mestermű, a férfi ugyanilyen vehemensen hajtogatja, hogy szar. Hangosabbak, mint a zene, amin vitatkoznak. A férfi végül igazat ad a nőnek, és én épp akkor fordítom el a fejemet, amikor a nő táncikálni kezd a pléden, amelyen állnak. Hihetetlenül magányosnak érzem magam, miközben nézem a vizet. Nem egyszerűen arról van szó, hogy szeretnék valakivel lenni a parton, a homokban csókolózni vagy vitatkozni vele, inkább arról, hogy az élet megfosztott attól a lehetőségtől és döntéstől, hogy egy gyönyörű, az agyam kémiáját megváltoztató, élethosszig tartó, szerelmes történetben legyen részem.

Nagyon-nagyon sokat dolgoztam azon, hogy elfogadjam a gondolatot, sosem kaphatom meg azt, amire a legtöbb ember vágyik. Már közel járok ahhoz, hogy beletörődjek, lehorgasztott fejjel fogadom el a sorsomat, de én is csak ember vagyok, és vannak nehezebb pillanataim. A szeretetnek egyébként is sok formája létezik, úgyhogy magammal fogom kezdeni. A TikTokon és az Instagramon látott videók szerint úgyis az a legfontosabb. Elhelyezkedem, kinyitom a könyvet, és megpróbálok elmerülni a történetben. Néhány fejezet után elérkezem ahhoz a részhez, ahol a férfi főhős szerelmet vall, de úgy, hogy felpörög a szívem, és bele is sajdul, mert én sosem hallhatok majd hasonlót. Becsapom a kötetet, és a hátamra gördülök.