József Attila összes költeménye

Szerkesztette:

Varsányi Gergely

Borító:

Árvai Annamária

Kiadó:

Pályázatfigyelés Kft.

Hajmáskér, 2021

ISBN 978-615-81933-5-1

www.greenlightpalyazatok.hu

© Pályázatfigyelés Kft., 2021

Tartalomjegyzék

- 1920

KEDVES JOCÓ!

A SZOLNOKI HÍDON

1921

HOMÁLY BORULT AZ ERDŐRE...

ÖSSZETÖRT SZÍVEM...

A SZÍV S A SZEM

HOZZÁ!

AMIÓTA...

CSÓKOLJ, CSÓKOLJ...

A HALÁLRÓL

SZERETNÉM, HA VADALMAFA LENNÉK!

JELEN, MULT, JÖVŐ

BOLYONGOK

ÜLÜNK EGYMÁS MELLETT

EGYEDÜL

MÁMOR

AKKOR

VÉGTELEN ÓTA...

TENGERHEZ

SÓHAJ

KERESEK VALAKIT

VÁGYMAGAM A HOLD ALATT

AZ ÖRÖK ELMULÁS

AZ ÉN AJÁNDÉKOM

1922

TÁVOL ZONGORA MELLETT

ERŐÉNEK

KÖNTÖSÖK

NAGY AJÁNDÉKOK TORA

HYMNUS A BORHOZ

FOHÁSZKODÓ ÉNEK

TAVASZI ÉNEK

CSÓKKÉRÉS TAVASSZAL

PROLOGUS

A GYEREKSZEMŰ ÉLET-TAVON

ÁLOMBAN ENYÉM VAGY

NEM TUDUNK ÉLNI

ARATÁSBAN

LÉLEKSZIRTEKEN

ÚTRAKÉSZSÉG

MUNKÁSHALÁL

EGYSZERŰ VERS

LOVAS A TEMETŐBEN

ÉHSÉG

KESERŰ NEKIFOHÁSZKODÁS

NÉVNAPI DÍCSÉRET

POGÁNYOS HITVALLÁS MAGYARUL

LEÁNYKÉRŐ ÉNEK

HOLTTEST AZ UCCÁN

HAJNALI VERS KEDVESEMNEK

PRÉDIKÁCIÓ

PERC

RÖVID ÓDA A KELŐ NAPHOZ

CSÖNDES ESTÉLI ZSOLTÁR

KUKORICAFÖLD

PARASZTANYÓKA

RÉSZEG A SÍNEKEN

A JÁMBOR TEHÉN

SZEGED ALATT

A SZENT JOBB ÜNNEPÉN

UGY-E PAJTÁS!

HYMNUS AZ ÉLETHEZ

BAÁL

BOROS KESERŰSÉG

KÉP A TÜKÖRBEN

ARATÁS ELŐTT

ŐSZI ALKONYAT

A BÁNAT

PAP A TEMPLOMBAN

KOLDUS

NAPSZONETT

FALAK

FIATAL ÉLETEK INDULÓJA

ŐSAPÁM

ÜDVÖZLÉS

Ó ZORDON SZÉPSÉG

TÉL

VÁRLAK

BÚS ÉNEKHIVÁS

JUHÁSZ GYULÁHOZ

VERSEK VÉGÉRE

A VERGŐDŐ DIÁK

NÉZEM A LÁMPÁT

VÁRAKOZÁS

CSEND

BÚS MAGYAR ÉNEKE

NYÁRI DÉLUTÁN A SZOBÁBAN

SZERELMES KESERŰ HAZAFISÁG

ÉNEK MAGAMHOZ

A FÜST

SZERELEM EZ?

GYÖNGYSOR

SPLEEN

PROLETÁROK!

TANULMÁNYFEJ

ISTENJÁRÁS

(TÉGED SIRATLAK...)

SZERELMES KISZÓLÁS

A SZEMED

1923

SZERELMES VERS

ÖNARCKÉP

EGY ASSZONY S EGY LEÁNY

IGAZ, ŐSZINTE BÚCSÚ

TOVÁBB ÉN NEM BIROM

AD SIDERA...

A BÁTRAK

PETŐFI TÜZE

EGGYÉÖLELŐDÉS VÁGYA

TÁVOLI ÉNEK

ÉJJEL

MAGYAROK

ADY ENDRE HELYETT MONDOM

ASSZONYVÁRÁS ASSZONYSZOBOR MELLETT

SACRILEGIUM

EMBER IS; MAGYAR IS; MAGAM IS

HŰSÉG

LÁNYSZÉPSÉG DÍCSÉRETE

TEMPLOM; HULLA; RÓZSA

(VERSEM KOMOR...)

TAVASZI LABDAJÁTÉK

ÚTRAHÍVÁS

EZERFÁROSZNYI VÉGZET

(HA NEM VESZIK ÉSZBEN...)

A BETŰK SIVATAGÁBAN

ELKÖSZÖNŐ SZELÍD SZAVAK

KÖLTŐSZERELEM TEREMTŐ ESTJE

A LEGUTOLSÓ HARCOS

LÁZADÓ KRISZTUS

HAJNALVÁRÁS

PÜNKÖSD ELŐTT

FURCSA FOHÁSZ A SINEK KÖZÖTT

MÁJUSI ÉNEK

A KOZMOSZ ÉNEKE

ALKOHOL

MŰTEREM

AZ ŐRÜLT HAJÓTÖRÖTT

VILÁG MEGOKOLT ÚTÁLATA

EL INNEN

HARC A BÉKESSÉGÉRT

JUHÁSZ GYULÁRÓL VALÓ NÓTA

URAM!

(Ó SZŐKE CSÓKOK PARTJA...)

RÖG A RÖGHÖZ

MEGFÁRADT EMBER

TANÍTÁSOK

A SZÁMOKRÓL

(A LOVAK...)

FÉRFISZÓVAL

KIÁLTUNK ISTENHEZ

(LEGALÁBB 20 FOK HIDEG VAN...)

FÖLDMADÁR

KARÁCSONY

[TÖREDÉKEK]

1924

ÉS KERESSÜK AZ IGAZSÁGOT

KÖVEK

IDE ÚJRA A SZERETET JÖN

MIÉRT MONDOTTÁL ROSSZAT NÉKEM

LÁNYSZÉPSÉG DÍCSÉRETE

KEDVESEM,

NYÁR VOLT

NŐ A TÜKÖR ELŐTT

KOMOLY LETT MÁR

LÁZADÓ SZENTEK

VILLÁMOK SZERETŐJE

NYOLCESZTENDŐS LÁNYOK

LOPÓK KÖZÖTT SZEGÉNYEMBER

MŰVÉSZET AZ EMBEREK KÖZÖTT

(SZŐKE HAJAM...)

SZELID, BÚCSÚZÓ ASSZONY

JÓNÁL JOBB

SZERETŐK

ROKKANTAK

KAKUK MARCI

SZOMORÚFŰZ

KI VERNÉ FÖL LELKÜNKBEN A LELKET?

HÉT NAPJA

IGAZ EMBER

KOLDUSOK

TAVASZ VAN! GYÖNYÖRŰ!

A VILÁG MEGTEREMTÉSE

MOST A TEREMTÉS KEZDETÉN VAGYUNK

MAGYAROK

TÜNTETÉS

TŰZ VAN!

FIGYEL A KANCSAL

EGYSZERŰ EZ

MINDEN RENDŰ EMBERI DOLGOKHOZ

CSUDÁLKOZUNK AZ ÉLETEN

SZEGÉNYEMBER BALLADÁJA

SZEGÉNYEMBER SZERETŐJE

NEM ÉN KIÁLTOK

MILYEN JÓ LENNE NEM ÜTNI VISSZA

SZÓLT AZ EMBER

(TENYEREMRE TETTEM...)

A GONDOLKODÓ SZONETTJE

A SZERELMES SZONETTJE

MÉRT HAGYTÁL EL, HOGYHA KÍVÁNSZ

BOSSZÚSÁG

FORDULÓ

SZÉP NYÁRI ESTE VAN

HAJÓN MEGYEK PESTRE

ESTE VOLT S A BŐRÜNK ÖSSZEÉRT

SÍRDOMB A HEGYCSÚCSON

OLY FRISS

KESERŰ

MOST FEHÉR A TŰZ

NÉHA SZIGETEK

ÉN DOBTAM

EKRAZITTÖMEG

RIÁNAK HÍVOM

ESTI FELHŐKÖN

KILÓMÉTEREKKEL

DÍCSÉRTESSÉK

AKI SZEGÉNY, AZ A LEGSZEGÉNYEBB

ITT EGY FA, OTT EGY FA

MINDENT HAGYOK

A CSODA

TI JÓK VAGYTOK MINDANNYIAN

ÜVEGÖNTŐK

JÖVENDŐ FÉRFIAK

IMÁDSÁG MEGFÁRADTAKNAK

A KUTYA

GYÉMÁNT

NEKEM MINDEGY...

ÉRZITEK-E?

1925

ÉRIK A FÉNY

A FERGETEG ORMÁN

SZÉLKIÁLTÓ MADÁR

TISZTA SZÍVVEL

REGGELI

TAVASZI SÁR

SZÉP CSÖNDESEN ALUDJ

ÁPRILIS 11

A PARADICSOM ÉLETTÉ LESZ

EZÜST ÉLET

SZÉP LOBOGÓVAL, VAGY ANÉLKÜL

KÖDBŐL, CSÖNDBŐL

BALGA KÖLTŐ

ISTEN

ISTENEM

EGYÜGYÜ ÉNEK

KERTÉSZ LESZEK

JÓZSEF ATTILA

ROSSZ VOLT, ELSZÉLEDT SZÍVEMBŐL

ISTEN

MIKOR AZ UCCÁN ÁTMENT A KEDVES

TÜZEK ÉNEKE

HAJNALBAN KEL FÖL, MINT A PÉKEK

FIATAL ASSZONYOK ÉNEKE

[BIBLIAI]

NAGY VÁROSOKRÓL BESZÉLT A MESSZI VÁNDOR

A NAGY VÁROSOKAT

IFJÚMUNKÁS

MUNKÁS

VISZEM A FÖLDEM

LÁTOD?

A TAVI TORONY HARANGOZÓJA

PIROSSZEMŰ

OLYAN BOLOND VAGY

ISTEN

FÉLIDŐ: 0-0

PILÓTA

KOVÁCS

1926

A CSAPAT

A RÁK

HIVOGATÓ

CSAK A TENGER JÖTT EL

(A SZERETŐK HALLGATVA ÁLLTAK...)

ACÉLGÖMB FÖL, FÖL! EMELKEDJ!

(A KELŐ KORONGBA HAJÍTOM...)

DALOCSKA

(PUCÉR CSAPAT DOBOG...)

KOPOGTATÁS NÉLKÜL

ERŐSÖDIK

(BETEG VAGYOK...)

(ANYÁM MEGHALT...)

MÉGIS ELVESZEM

PÁNCÉLVONAT

A MENNYEI PÁNCÉLVONAT

A VILÁG HA ELBUJDOSTAT

POHÁR

VIRÁGOS

BŐDÜLJ TORONY

ÉRTED HARAGSZOM, NEM ELLENED

JUT MOST ELÉG VIRÁG

(CSODÁLKOZÓ BOGARAK KÖZT...)

SZERETŐK LÁZADÁSA

(MINDIG JÓTANÁCSOT SZISZEGNEK...)

HANGYA

HAJAD AZ UJJAMÉ...

ÜLNI, ÁLLNI, ÖLNI, HALNI

TÁNCBA FOGNAK

NÉGYEN UGROTTUNK VÍZBE

JUT AZ EMBER

CSENGŐ

FELESÉGEM

VÉGÜL

ESIK

SZOCIALISTÁK

ENGEM TEMETNEK

KÉT VERS, KERTRŐL

AZ OROSZLÁN IDÉZÉSE

KULTURA

ANYÁM A MOSÁSBAN GYÁSZKOSZORÚ

(ALUDJ...)

1927

CHANT DE PROLÉTAIRE

DÚDOLÓ

BIZTATÓ

A BŐR ALATT HALOVÁNY ÁRNYÉK

SZABADOS DAL

BEVEZETŐ

(Ó EURÓPA...)

KÉT VÁZLAT

KISZOMBORI DAL

[TÖREDÉKEK]

ÁLDALAK BÚVAL, VIGALOMMAL

1928

KÉT DAL

KÉT VERS

MUNKÁSOK KÓRUSA

JÓZSEF ATTILA

NEMZETT JÓZSEF ÁRON

PÖTTYÖS

TÓSZUNNYADÓ

LUCA

CSÜNGŐJE VOLTAM

RINGATÓ

LUCÁHOZ

TEDD A KEZED

VIRÁG

GYÁSZ ÉS PATYOLAT

TUDTAM ÉN

GYEREKSÍRÁS

GYÖNGY

FÖRGETEG

PERNYETÁNCRA

ÖREG MINDEN

SOK GONDOM KÖZT

KLÁRISOK

AZ ÉDESANYJÁNAK

DERENGŐ RÓZSA

MIÓTA ELMENTÉL

(ÖRDÖG FARÁBA...)

(NYÜZSÖG A BOLDOGSÁG...)

ZUZMARA

PIROS HOLD KÖRÜL

ÓH SZÍV! NYUGODJ!

HOSSZÚ AZ ÚRISTEN

MAGYAR ALFÖLD

SZERETNÉNEK

MEDÁLIÁK

1929

LACI BÁ’

KÉT KESERVES

ESIK

DÖRMÖGŐ

HARMATOCSKA

MARGARÉTA

NYÁR

TISZAZUG

ÁKÁCOKHOZ

FAVÁGÓ

BETHLEN ISTVÁN

BETLEHEM

BETLEHEMI KIRÁLYOK

[TÖREDÉKEK]

1930

FÜST

ADY EMLÉKEZETE

EGY KÖLTŐRE

EGERES

REGÖS ÉNEK

BÁNAT

TÖMEG

LEBUKOTT

FARSANGI LAKODALOM

KISPOLGÁR

1931

ANYÁM

TŰNŐDŐ

(SZÉL CSAPTA...)

BESZÉL A TEJ

ÖT SZEGÉNY SZÓL

ARANYBOJTÚ

SZOCIALISTÁK

PÁRBESZÉD

BUZA

BÁNAT

MUNKÁSOK

FAGY

1932

HOLT VIDÉK

MONDD, MIT ÉRLEL...

ESŐ

KÜLVÁROSI ÉJ

RITKÁS ERDŐ ALATT

ORDAS

A HETEDIK

EMLÉK

MEDVETÁNC

HATÁR

A KANÁSZ

A CIPŐ

FÁK

HÁLÓ

(TEHERVONATOK TOLATNAK...)

(HOVÁ FORDULJON AZ EMBER...)

SÁRGA FÜVEK

BALLADA

INVOKÁCIÓ

[TÖREDÉKEK]

APÁM ÉS ANYÁM

1933

EGY KISGYEREK SÍR

TÉLI ÉJSZAKA

REMÉNYTELENÜL

A VÁROS PEREMÉN

ELÉGIA

HASZON

ÓDA

A CSODASZARVAS

VIGASZ

SZÁMVETÉS

(MAGAD EMÉSZTŐ...)

[SZÜRKÜLET]

ESZMÉLET

1934

NYÁRI DÉLUTÁN

FALU

SZAPPANOSVÍZ

ALKALMI VERS A SZOCIALIZMUS ÁLLÁSÁRÓL

BÉRMUNKÁS-BALLADA

ANYA

A FÁN A LEVELEK...

MAMA

ISZONYAT

(INDIÁBAN, HOL ÉJJEL A VADAK...)

[TÖREDÉKEK]

EGY BÜNTETŐTÖRVÉNYSZÉKI TÁRGYALÁS IRATAIBÓL

1935

ALTATÓ

AJTÓT NYITOK

OSZTÁS UTÁN

MODERN SZONETT

(LEÜLEPSZIK...)

EMBEREK

LÉGY OSTOBA

ÉN NEM TUDTAM

BOLDOG HAZUG...

TEMETÉS UTÁN

MINT GYERMEK...

A BŰN

EMBERISÉG

EGY IFJU PÁRRA

ŐSZ

MAJD EMLÉKEZNI JÓ LESZ

HARAG

LEVEGŐT!

MÁRCIUS

MÁJUS

BIZTATÓ

KÉSEI SIRATÓ

(NE LÉGY SZELES...)

1936

HA A HOLD SÜT...

AMIT SZIVEDBE REJTESZ

GYERMEKKÉ TETTÉL

A DUNÁNÁL

(A HULLÁMOK LÁGY TÁNCA...)

(ZÖLD NAPSÜTÉS HINTÁLT...)

EGY SPANYOL FÖLDMÍVES SÍRVERSE

IRGALOM

JAJ, MAJDNEM...

AZ A SZÉP, RÉGI ASSZONY

VILÁGOSÍTSD FÖL

BALATONSZÁRSZÓ

JUDIT

KIRAKJÁK A FÁT

... AKI SZERETNI GYÁVA VAGY

KOSZTOLÁNYI

NAGYON FÁJ

MAJD MEGÖREGSZEL

MINT A MEZŐN...

NE BÁNTSD

MAGÁNY

KIÁLTOZÁS

KI-BE UGRÁL...

KÉT HEXAMETER

AZT MONDJÁK

KÉSZ A LELTÁR

ELMARADT ÖLELÉS MIATT

SEMMI

[TÖREDÉKEK]

HALÁLOS SZERELEM

1937

THOMAS MANN ÜDVÖZLÉSE

(ŐS PATKÁNY TERJESZT KÓRT...)

(MÁR RÉGESRÉG...)

FLÓRA

NEM EMEL FÖL

FLÓRA

REGGELI FÉNY

FLÓRÁNAK

MÁRCIUS

(ÉN, KI EMBERKÉNT...)

ARS POETICA

(SZÁLLJ KÖLTEMÉNY...)

MEGHALT JUHÁSZ GYULA

SZÜLETÉSNAPOMRA

BUKJ FÖL AZ ÁRBÓL

(JÖN A VIHAR...)

HAZÁM

(CSAK AZ OLVASSA...)

ÉN NEM TUDOM...

SZÁRADOK, TÖRŐDÖM

SAS

(CSAK MOST...)

(HA NEM SZORÍTSZ...)

(MAJD CSÖNDBE FAGYNAK A DALOK...)

(HA LELKED, LOGIKÁD...)

KÖNNYŰ, FEHÉR RUHÁBAN

AZ ÁRNYÉKOK...

HA NEM LESZEL...

MAJD...

ARANY

EGY KÖLTŐRE

GYÖNYÖRŰT LÁTTAM

TUDOD, HOGY NINCS BOCSÁNAT

“KÖLTŐNK ÉS KORA”

MIBEN HISZTEK...

(KÖNNYŰ EMLÉKEK...)

(KEDVESEM BETEGEN...)

(SZAGGATLAK, MINT A FERGETEG...)

(AZ ISTEN ITT ÁLLT A HÁTAM MÖGÖTT...)

(LE VAGYOK GYŐZVE...)

(KARÓVAL JÖTTÉL...)

(TALÁN ELTŰNÖK HIRTELEN...)

(DRÁGA BARÁTIM...)

(IME, HÁT MEGLELTEM HAZÁMAT...)

[TÖREDÉKEK]

EGY VAK EMBER SÍR

CURRICULUM VITAE

- 1920

KEDVES JOCÓ!

1.ső strófa

De szeretnék gazdag lenni,
Egyszer libasültet enni,
Jó ruhába járni kelni,
S öt forintér kuglert venni.

2. strófa

Mig a cukrot szopogatnám,
Uj ruhámat mutogatnám,
Dicsekednék fűnek fának,
Mi jó dolga van Attilának.

1916-1918 (?)

A SZOLNOKI HÍDON

Az érc-oroszlán üstökét csóválva
riadtan reng a halál-színpadon.
A Halál lesi, tárt karokkal várja,
hogy Úr legyen a sápadt arcokon.

Tenyérnyi hely s a vigyorgó, kapzsi Vég
orcájába sápad belé arcod.
Alattad a Rém, felül büntető Ég
- gyáva Ember! - Neked üzen harcot.

A Hold is kacag a nagy gyávaságon
és a Tisza lassan bugyborékol.
S csak ott tör ki a szó a néma ajkon,
hol már biztos-távol vagy a hídtól.

1920

1921

HOMÁLY BORULT AZ ERDŐRE...

Homály borult az erdőre,
A csend susog ki belőle.
Denevér száll, szól a kuvik,
Lassan a hold előbuvik.

Idő múlik, felhők jőnek,
Egyenesen az erdőnek.
Ott megállnak, némán várnak:
Áldást adnak a határnak.

Majd legyőzi őket a hold:
Tolvaj éjbe fénykévét told.
De lassanként sápad fénye:
Futtatja a nap fölénye.

Tülköl a gyár, szól a madár:
“Talpon legyen mindenki már!”
Hol van az éj? A multé lett:
Ujra itt van, él az élet.

1921. febr. 20.

ÖSSZETÖRT SZÍVEM...

Összetört szívem bús kesergője
Csókot kért tőled, néma halott,
Szunnyadsz te régen, nem hallsz felőle,
Boldogan virulsz, ahol vagy, ott.

Oh! ha leszállnál a magas égből
S lelkem akarnád vídítani,
Könnyem, mely most hull sűrűn szememből,
Nem volna tovább mért ontani.

Vagy ragadjál ki, hő szerelmeddel
Földi posványság csápjaibul,
Várlak epedve, kedvesem! jöjj el!
Szánd meg a könnyem, mely egyre hull.

Összetört szívem bús kesergője
Csókot kér tőled, néma halott.
Nem szeretsz már te, nem hallsz felőle,
Nem kellesz nékem, oh! átkozott!

1921. márc. 28.

A SZÍV S A SZEM

A szív érez, a szem kutat,
Szép lány szerelméhez utat.
A szív dobog, a szív sóhajt
Ha a lány távol nincsen,
A szem ellesi az óhajt:
- Mit kívánsz édes kincsem?

Ha eltűnik a szerelem,
A szív kérdi: - Mi lesz velem?
Önző szív! magára gondol
S csakhamar életre kel.
S nem gyötrődik semmi gondtól,
Hisz gond nélkül válik el.

A szem, ha nincs vis-a-vis-ja,
Rejtett kincsét előhíjja,
S mosogatja gyötört lényét,
De ez már mit sem segít,
Vissza nem kapja a fényét,
Ha elsírta könnyeit.

1921. márc. 29.

HOZZÁ!

Arany hajad, mint a nap sugára
Vet fénykévét ruhácskád fodrára.
Reng ruhádban a karcsú termeted:
Rózsaszálon a gyémánt permeteg.

Szemed a mély tenger csillogása,
Égen földön nincs, nem akad mása.
Ha engem látsz, lecsukod csendesen,
Sugaráért od’adnám életem!

Lelked nyájas holdsugár az éjben,
Ringatózik mély tenger ölében.
Óh! előlem felhők takarják el!
S ha várok rá... eltünik - a nap kel.

Szíved? Óh! a szíved nem találom,
Ez az én bús, szomorú halálom.
Széttörnélek! - de kezemen bilincs:
Meghalok érted, mert szíved az nincs.

1921. ápr. 10.

AMIÓTA...

Amióta megláttalak,
Szebben süt a nap le rám
És azóta százszor szebben
Dalol a kis csalogány.
Csak a piros ajkad néma
S mosoly rajta nem fakad,
Saját magam árnya vagyok,
Hisz csókolnom nem szabad.

Amióta megláttalak,
Illatosabb a mező
És azóta tövis nélkül
Áll a büszke rózsatő.
Csak a lelked lett fagyosabb,
Csak a szíved lett büszke,
S szerelmemtől lobbant lángra
A kétségb’esés üszke.

Amióta megláttalak,
Örök tavasz ég virul
És azóta kis madarat
Kis leány nem tart rabul.
Csak te tartasz foglyul engem
S csak a szívem csupa seb;
A neveddel ajkaimon
Halok meg! - úgy édesebb.

1921. ápr. 11.

CSÓKOLJ, CSÓKOLJ...

Csókolj, csókolj utóljára,
Fehér karoddal ölelj át,
‘sz elmegyek már nemsokára
S szerelmed életem ára,
Csókolj, csókolj és ölelj hát.

Már nem csókol! Nincs, nincs sehol
Én eljöttem, - ő - maradott.
Hűtlen-e már? Jaj! mást csókol!
Érzem, más ki néki bókol,
Más visz néki szép virágot.

Úgy kinlódom! Nappal, éjjel
Csak mindig reá gondolok:
Vaj’ kit csókol most ő kéjjel,
Szembe szállva reményemmel,
Hisz tőle oly távol vagyok!

Itt van a boldog pillanat:
Hozzá, haza repülhetek!
Oly lassan halad a vonat,
Oly gyorsan tűnik le a nap!
Viszontlátom-e őt? Egek?!

Hála Isten! Honn vagyok már!
Szívem pattanásig feszül
S azt dobogja: Tán nem is vár!
Csönd fogad, az óra is áll
S szemembe egy porszem repül.

Csókolok egy hideg kezet,
Zokogástól reszket vállam:
Azt hittem: hűtlen, rászedett,
Pedig csak engem szeretett
S szive repedt meg utánam.

1921. ápr. 11.

A HALÁLRÓL

Vas-öltönyben előttem áll
A szomorú, néma halál.
Hideg csókja
Nem izgatja
Sóhajtó kebelem.

Dörrenés s nem él az élet,
Futó ábránd, a multé lett.
Nem marasztja,
Már eladta
Hevítő szerelem.

Előttem áll s torkon ragad!
- Életmentő hát nem akad? -
Tovább nem vár,
S én? - megyek már
Siratva életem.

1921. ápr. 11.

SZERETNÉM, HA VADALMAFA LENNÉK!

Szeretném, ha vadalmafa lennék!
Terebélyes vadalmafa;
S hogy testemből jóllakhatna
Minden éhező kis gyermek
Árnyaimmal betakarva.

Szeretném, ha vadalmafa lennék
S minden egyes árva gyermek,
Ha keserű könnye pereg,
Felkeresné s könnyeivel
Öntözné meg a tövemet.

Szeretném, ha vadalmafa lennék,
Mi ha majd egykor kiszárad
És a tél apó kivágat,
Lángjaival felszárítná
Könnyeit a bús árváknak.

S ha csakugyan vadalmafa lennék,
Volna öröm a földön és
Sehol semmi bú, szenvedés
S a mosolygó fejeket nem
Bántaná az elköltözés.

1921. ápr. 12.

JELEN, MULT, JÖVŐ

Az elmultba szemem tétován tekint
Egy percre csak! Üldözi a jelen,
Nem pihenhet régi emlékeken,
Unos untalan visszatér megint.

A jelen, oh! a jelen mindig bántott,
Amerre én, mindig arra haladt,
Tövisekkel hinté bé az utamat
S elvett tőlem reményt, boldogságot.

Nem veheté el, bár kínzott nagyon
- Történik minden, ahogy írva vagyon -
Nem veheté el, nem, a jövőt tőlem.

Tövises úton segít a jövendő;
Jövőben dicsőül meg a szenvedő;
Jövő mutatja az utat előttem!

1921. ápr. 15.

BOLYONGOK

Hol van az a kis ház, hol kevesen járnak?
És ahol szeretnek, és csak reám várnak,
És csak reám várnak.

Merrefelé menjek? Balra-e vagy jobbra?
Fönn csillagok vannak, fölnézek azokra,
Fénylő csillagokra.

Merre nincs csillagfény - arra fogok menni,
Ott fognak igazán engemet szeretni,
Igazán szeretni.

1921. szept. 24.

ÜLÜNK EGYMÁS MELLETT

Ülünk egymás mellett a padon.
Ülünk egymás mellett némán, hallgatagon.
Ő nem szól hozzám, és én se szólok néki.
- Mért kell a csüggedtnek búsan - mégis élni? -
Nem szólok hozzá, bár tudom, hogy szerelme,
Hallgatok mellette, bár tudom, a lelke,
A lelke-szerelme csupán értem ég,
S azt is tudom, hogy meg fog siratni még.

1921. szept. 24.

EGYEDÜL

Egyedül fogok én állni a világon.
Egyedül, egyedül, nem lesz soha párom.

Nem lesz soha párom, aki vigasztaljon,
Aki szenvedésben csókot csókra adjon.

Csókot csókra adjon s aki hű, nem álnok,
Aki büszke arra, hogy mellette állok.

Aki míg én alszom őrködik könnyezve,
És, ha ébren vagyok, kacagó a kedve.

Aki szeret engem, aki meghal értem
S még akkor is szeret örök-visszatérten.

S nem fog borulni le rám senkise sírva,
Ha majd távozom az örök-néma sírba.

1921. szept. 24.

MÁMOR

Szeretném felverni lelkem dalával
A szomorúk szivét, a világot.
Most megbocsátok annak is,
Aki bántott.

Szeretném a keblemre ölelni az
Életért kűzdő, fájó rabot.
Szeretném feltámasztani,
Aki halott.

Szeretném, hogyha lassabban forogna
És végre megállna a nagy kerék.
De a legjobban szeretném,
Ha szeretnék.

És szeretnék alkotni csodásat és
Ezer gyönyörűt, szépet meg nagyot
S aztán meghalni: Mert én a
Mámor vagyok.

1921. szept. 24.

AKKOR

És akkor zuhogott, csattogott, villámlott
S akkor kerültem messze szobámat
És akkor őrjöngtem, szidtam a világot
S akkor tiport legjobban a Bánat.

S akkor imádkoztam, követeltem, kértem
És akkor sírtam szívből igazán
S akkor bánó szívvel meggyóntam, megtértem,
Mert akkor halt meg egy lány, egy leány.

1921. szept. 24.

VÉGTELEN ÓTA...

Végtelen óta folynak a percek,
Végtelen óta folynak a könnyek -
Harsog a tenger, árad a tenger
És jaj! utánok még többen jönnek.

Ezer forrás sír végeszakadlan
És jaj, az anyja úgy szereti!
Harsog a tenger, árad a tenger,
Fáradt a lelkem, ölelgeti.

Folynak a könnyek, folynak a percek,
Nem tudni: Hová? Merre? Mivégre?
Harsog a tenger, árad a tenger -
Eltünik egyszer a Semmiségbe.

1921. okt. 31.

TENGERHEZ

Rengő csoda Tenger!
Fonjad körül bánó dalaiddal
Élet után vágyó lelkemet.
Tépd ki szívem kérges rejtekéből
Tompa dalok árnyékéletét.
Mert gyáva az ember.
Nem mérkőzik titkos hatalmaddal: -
Ha rám borul a sötét - eltemet.
Pártos harcon elsorvaszt, elöl;
S csak fenyeget, de nem jő a Vég.

1921. okt. 31.

SÓHAJ

Ha könny csorog,
Ha kebel sír,
Ha jaj hallik,
Ha ég dörren,
Föld kerekén
Akármerre:
Az én könnyem,
Az én keblem,
Az én jajom,
Büntetésem:
Föld kerekén
Akármerre
Járok, mindig
Csorg a könnyem,
Sír a keblem,
Jajom hallik,
Az ég dörren
- Átkozott fej
Az én fejem -
Átkozott fej
Te fölötted.

1921. okt. 31.

KERESEK VALAKIT

Tele vágyakkal zokog a lelkem
Szerető szívre sohase leltem,
Zokog a lelkem.

Keresek Valakit s nem tudom, ki az?
A percek robognak, tűnik a Tavasz
S nem tudom, ki az.

Csüggedő szívvel loholok egyre,
Keresek valakit a Végtelenbe,
Loholok egyre.

Könnyim csorognak - majd kiapadnak:
Vágyak magukkal messzebb ragadnak -
Majd kiapadnak!

Búsan magamnak akkor megállok,
Szemem csukódik, semmitse látok -
Akkor megállok.

Lelkem elröppen a Végtelenbe,
Tovább nem vágyom arra az egyre,
A Végtelenbe.

1921. okt. 31.

VÁGYMAGAM A HOLD ALATT

Be jó az éjben bátoran menni,
Be jó az éjben egyedül lenni;
Bús tavaszi éjjel
S borusan járni szerte-széjjel.

Ha a Hold szunnyad, szellő se rebben,
Virágok nyitnak elfeledetten,
Tüzes, tüskés rózsák,
Ölelik a Föld takaróját.

Elhaló hárfák titkos zenéje
(Ez éj a lelkem örökös éje)
Hűs tavaszi éjjel
Sirat Valakit bús szeszéllyel.

Messze vidéken - ismerős tájon
Éjjel bolyongok. - Senki se szánjon!
Hisz ez az én kertem
S bünhödnöm kell, mert nagyot mertem.

Belépni mertem, szétnézni benne:
Kóborgó Vágyam ha nyugtot lelne!
Szelid, csöndes éjjel.
S bolyongok benne szerte-széjjel.

1921. nov. 26.

AZ ÖRÖK ELMULÁS

A földön semmi nem örök...
A fákon árnyak nőnek este,
A félhomály is nyöszörög.

Eloszlik a Gond barna teste,
(A zsíros földbe rothadunk)
S ki egykor óhajunkat leste

- Ó, puszta szív, borus agyunk! -
Már könnyező szem, búcsut intett.
Mi mindent, mindent elhagyunk

És minden, minden elhagy minket,
A szó, kisértés, dölyf s a vér
És visszasírjuk könnyeinket,

Mely már az Óceánba ér.
És csak hiába, nem jő vissza,
De jön helyette téli Dér,

Ki sóhajunkat is fölissza.
Már aztán csendesek vagyunk -
A téli álom dermedt, tiszta,

De senkit nem csókolhatunk.
Virágot hullat el a bodza
S majd egy csomóba rothadunk.

S rég hallgat a hős méla kobza.
A vágyam még ma dübörög
És holnap vesztemet okozza.

A földön semmi nem örök:
A hernyó hull és a madár is
S az évszázad föl nem hörög.

1921. nov. 26.

AZ ÉN AJÁNDÉKOM

A szívem hoztam el. Csinálj vele
Amit akarsz. Én nem tudok mást tenni
És nem fáj nekem semmi, semmi, semmi,
Csak a karom, mert nem öleltelek.

Oly fényes az még, mint uj lakkcipő
És lábod biggyedt vonalára szabták,
De ruganyos, mint fürge gummi-lapdák
És mint a spongya, mely tengerbe’ nő.

Két fájó karral nyujtom mostan néked
És fáradt barna szóval arra kérlek:
Ha eltiporsz is füvet, harmatost,

Ha elkopott a lakktopánka egyszer
S ki megfoltozza, nem terem oly mester,
Az uccasárba akkor se taposd.

1921

1922

TÁVOL ZONGORA MELLETT

A hangok ömlenek a zongorából,
Mint illatos teából száll a gőz.
Lassan simítja arcomat a mámor
És bennem most száz élet kergetőz.

Mártának hangja jut eszembe mostan,
Oly bársonyos volt s ez nem az övé.
Szegény, talizmánt tőle nem is hoztam.
Szemem mered a zongora fölé.

A csókos ajka itt remeg előttem,
Ó jaj, hogy tőle messze elvetődtem,
Ó jaj, emléke mért olyan erős?

Hová kell mennem? Nem enyhít a Távol.
És hangok ömlenek a zongorából,
Mint illatos teából száll a gőz.

1922. ápr. 11.

ERŐÉNEK

Derekamban tizenhétéves izmok ringatóznak
És szemem meg nem csorbul a horizontnak az élén.
Én vállamra veszem a Tavaszt
S a szívemnek hozom el.
Bírom vonszolni Időtlenségem igáját
És térdeim nehezebb súlyú sóhaj alatt is
Meg nem rogyadoznak.
Én magamban rejtem a tűzokádót,
De ajkaim keserű rimeknek a bánatát facsarják.
Talpam alatt gúlák világa porladozik szét
És a végtelen Nap ideszédült lelke
Égbebillenő fejem koszorúzza.
Összeszorított öklömről a sebek lecsöpögnek
S én még tudok is alázattal borulni
Anyám begyepesedett koporsójára.

1922. ápr.

KÖNTÖSÖK

Remegni kell a vérsötét
Gyökérző Bánat köntösét
S tisztelni kell, ki hordja Ember
És ebfoggal nem tépi szét.

Csalán s tövisből jólszövött
És nem libeg a test fölött,
Tapad, szorul, ölel, fujt és mar,
Az emberrel szint’ összenőtt.

És néha egyszerű, poros
És néha meg rózsás-piros
És néha szemszinű, meg barna,
De mindig egyformán szoros.

És néha pókhálós, avas
És néha súlyos, mint a vas
És néha meg aranyszegélyű
S csillog, mint messzi kék havas.

Rettegni kell a vérsötét
Gyökérző Bánat köntösét
S tisztelni kell, ki hordja Ember
És ebfoggal nem tépi szét.

Ki fölvette, azon marad
És benne jár és nem szabad.
Elhordja egész életén át,
Míg teljesen szét nem szakad.

1922. máj. 17.

NAGY AJÁNDÉKOK TORA

Ökölnyi nagy rubinkövet adok,
Akaszd nyakadba s nézd hogyan ragyog
Szived fölött, a melled közepén,
Csudáld, hogy ízzik, mint parázs, a fény.

Szememből fődre koszorút szövök,
Mint istennőhöz, hozzád úgy jövök,
Utad selyemmel, rímekkel verem,
De rajt’ ne járj, mert ott sohaj terem.

Ha szomjazol, hát asszubort adok,
De pár sötétlő könnyet benn hagyok
S ha érzed, hogy az íze keserű -,
Azért csak idd, nincs édesebb nedű.

Ha tested fázik, lelkem Rád adom,
Két vállad bársonnyal betakarom.
És reszkető agyam, ha éhezel -,
Szükségbe nálam soha nem leszel.

S ha fáradt tested megpihenni vágy,
Nyugodj karomba, - nincs puhább faágy
S mert kell majd egyszer mégis oltalom:
Fogadd, fogadd el, kérlek, a karom.

Fogadd el, vélük bármit is tehetsz,
Azért hozzám kegyetlen nem lehetsz.
Ha nem jönnél is, mind Tiéd marad,
Nem kéri vissza gyönge pillanat.

1922. máj. 17.

HYMNUS A BORHOZ

Bor, te dús örömelixír,
Bor, te táltos rőt pogány,
Csók az Élet ajakán,
Kedvesemnek várva vitt hír.

Vérem forrjon véled össze,
Bor, te férfikor teje,
Mindeneknek elseje,
Torkom érced hadd fürössze.

Bor, te ünnep ékes gyolcsa,
Május hímes köntöse,
Víg tüzek víg kürtöse,
Őserők tüz-istenkorcsa.

Bor, ma téged megrabollak,
Mellem érted döng s tüzel,
Bor, téged vasárnapollak.

Bor, ó égjünk, égjünk együtt el!

1922. máj.

FOHÁSZKODÓ ÉNEK

A szívem ócska, istenes, remek
Szelence s rajta nem fogott a rozsda.
Nyitott tenyéren nyujtom a magosba
S a hajnalbíbor ércén megremeg.

Isten, ha vagy - és benned hinni kell
Kifosztott, földre vert bús jómagamnak -
Ha vagy és vélem terveid is vannak,
Ó, add, a csókját ifjan érjem el!

Akkor nem szólnék többé nagy Nevedről,
Csak öklöm ütné kétkedők hadát
S ha nem teszed meg, bárha szeretetből,

Marokkal összecíbálom haját,
Úgy hogy sikolt, mint süllyedő naszád
Bús kürtje távol barna part felé.

1922. jún. 10.

TAVASZI ÉNEK

Éneklem a tavaszt, a fényt,
Bimbózó ifjú zöld reményt,
Szerelmes szívem sóhaját
S csitítgatom szegényt,
Nekem nyilik minden berek
- A vérem játékos gyerek -
S a Nap elém hajol
És rám kacag, milyen ravasz
- Ó pompa, szín, ó dús Tavasz! -
Csak Márta nincs sehol.

Havas telekre zsenge fű,
A szellő nádi hegedű,
Rügyeznek ifjú lányszivek,
Az arcokon derű!
Csikó nyerít szerelmi vészt
S a torkom fölkiáltni készt:
- Vén Földünk hogy forog!
S a kék ég is milyen magas,
- Ó pompa, szín, ó dús Tavasz!
- Reá ha gondolok.

Itt ékes, hímes szőnyegek,
Ott északon a bús hegyek,
Hol nem gondolnék rá soha -
De arra nem megyek...
- Rikolts, dalolj szegény torok:
- Ihaj, a Földünk hogy forog!
Ihaj szerelmi láz!
Mig jő a Tél, ki béhavaz
- Ó, pompa, szín, ó dús Tavasz! -
S a halál citeráz.

1922. jún. 18.

CSÓKKÉRÉS TAVASSZAL

Márta, hajad,
Bronz-ajakad
Kéri s lázad a vágyam
Illatozó
Vészt okozó
Csókba lehelni be lágyan.
Megremegő,
Hű szerető
Karban ölelni igézve,
Édes ölön,
Rózsatövön
Szép szemeket megidézve.

Retten a lomb,
Zöldel a domb -
Arra szaladnánk ketten,
Reppen a szél,
Csókra beszél,
Dalra kel önfeledetten,
Véle dalol
Itt valahol
Szív-körülöttem a vérem:
Csend, Kicsi, csend!
Így, ez a rend -
Most csak a csókod kérem.

1922. jún. 23.

PROLOGUS

Arany kalásztól duzzadt rónaságon
- Úgy véltem - visz keresztül az utam
Madár trilláz gyümölcstől terhes ágon
S majd megpihenek egy kis faluban.

Hogy útra keltem pirkadott a hajnal,
Homály karolta félig át a tájt.
Az Ég szeméből hullt a könnyü halkkal
S fölöttem őszi varju-horda szállt.

Nincsen kalász a síró pusztaságon
S madár helyett a szárazlombú fákon
Sötét gond rakja barna fészkeit.

A földje is oly bús, szivós, makacs,
Virágszál rajta sehol nem virít,
Csak itt-ott egy-egy vérszinű pipacs.

1922. jún.

A GYEREKSZEMŰ ÉLET-TAVON

Eveztem én az élet kék taván.
(Remegtem éles alkonyatkor egyszer,
Mivelhogy nincsen semmi kabbalám

S de furcsa állat a magános ember,
Szeretne látni büszke partokat
S kilépni egyre soha-soha nem mer,

Csak messziről tár kapzsi karokat.)
A víz pihent s gondoltam nagy kevélyet
(Avar királyfi volt a gondolat):

Pihen alattam a tajtékos élet,
Egy vén öreg a parton gödröt ás:
(Gyerekszem volt, de mélye feketéllett)

Riassza fel hát könnytelen csapás!
Az ingó lécen bátoran megálltam
S elém bukkant a vízi-óriás.

Ajkát tartotta. Remegett az állam:
Ha csókolom, a vérem nem hevül.
(A partok égtek rőtszakállú lángban.)

Aztán eltünt, otthagyva egyedül.
S én még sokáig megkövülve vártam
S úgy vert valami itt bennem, belül.

1922. jún.

ÁLOMBAN ENYÉM VAGY

A boldogságunk némán meghúzódott
És mi is hallgattunk a titkolódzó csöndben.
Kályhánk lángja is örömmel lobogott
S ajkunkat a szerelem szárazra perzselte.
A komoly falióra se mormogott
S meghökkentek akkor a büszke, fehér falak...

Álomban mindig egészen enyém vagy.
S hiszem fönn is néha, hogy megcsókoltalak.

1922. jún.

NEM TUDUNK ÉLNI

Bennem betöltetlen szomorúság tátong
S gizgazzal benőve minden istenoltár.
Hajh, vágyak anyja, de mostoha voltál.

Eltévedtem járván erdő-rengetegen.
A félelem sikong zirrenő haraszttal
S vén adós erdő nem űz, nem marasztal.

A fák sudarára szállt az Est, az álnok
És torkom szorongatja valami titok:
Ajkat én miért csak sóhajra nyitok?

Magyar vagyok én is, (rivallnak a kányák)
Ilyen vagyok én és sose leszünk mások.
Jaj, jaj, nem tudunk élni, nyavalyások.

1922. jún.

ARATÁSBAN

A búzát vágja sok szilaj legény
- Marokszedő leány halad nyomukba -
A síma réz-orcájok kipirulva.
És villog a nap kaszájok hegyén.

A rengő búza hódoló remény.
Tikkadtan fekszik lábaikhoz hullva;
Mint fáradt gyermek, anyjára borulva.
És ihatnék a kutya is, szegény.

Egy szomjazó legény hűs fához lábol,
Jó hosszút kortyant öblös kulacsából
És visszaindul, várja a dolog.

A nap forró haragja újraéled,
A homlokokról izzadság csorog,
De gyűl a keresztekbe-rakott élet.

1922. jún.

LÉLEKSZIRTEKEN

A lelkem életért zugó tavában
Rimek lapulnak, mint a zátonyok.
Szerelmem űz, hogy rajta csolnakázzam
És szívemen el is barangolok.

De csolnakom a habja elragadta,
Sodorja éles zátonyok között.
(A tájat erre bánat-népség lakja
S én bánatom is ide költözött.)

Fáradt nyugvással csak hagyom rohanni
S zokogva várok, hátha partot ér;
Még könnyem is van nékem; ó van annyi,

Hogy vezekeljek minden álmamér’ -
És öntöm is sűrűn, bőséggel, híven,
Míg tördelődik szirteken a szívem.

1922. jún.

ÚTRAKÉSZSÉG

Ha elmegyek, ha szólítanak,
Utánam minden ittmarad.
Össze leszek már én törve,
Csóktalanul meggyötörve.
S utánam minden ittmarad.

Mennyi lány és mennyi ajándék!
Mennyi bűn és mennyi szándék!
De a bűnös, én nem vagyok,
De a gyáva - én az vagyok.
Mennyi bűn és mennyi szándék!

Én soha, soha nem nyugodtam,
Mindig, mindig csak futottam.
De miért is? - nem is tudom;
Szilaj Bánat az én hugom,
Jaj, a hugommal futottam.

A szerelemmel leszámolok,
Az élettel elszámolok.
Nincsen semmim s kire hagyjam,
Nincs szeretőm, mit tagadjam.
Az élettel is számolok.

De csak az bánt most, ha szerettem,
Hogy balog volt minden tettem.
Néha bárgyú képpel álltam,
Hogy szavakra nem találtam,
Hogy balog volt minden tettem.

Jaj, nem kisért az arany hangja,
Se fényes cím nagy harangja.
S ez a sorsunk - pici ember
Nagyot merni soha nem mer,
Csak törődik s nincs haragja.

Szerettem én is a rózsákat,
Még jobban a parti fákat.
Lesz még virág, csókos rózsa,
Sóhajt fa is le a tóra
S nem szeretem már a fákat.

Az én részem, a száz aranyom
Nem az enyém, mind itt hagyom.
Össze leszek már én törve,
Csóktalanul meggyötörve.
- Élet, Élet, Terád hagyom!

1922. jún.

MUNKÁSHALÁL

A gép elkapta. Messze fröccsent vére,
Fehéren hullott földre a feje.
(A férgek közt lesz immár a helye.)
S letették kinn az udvar hűs kövére.

Örök lett munkás két kezének éje.
lrígyen nézte sok bús halvány arc,
Az ő kezökben ég tovább a harc:
A sok gyerekszáj vár a kis kenyérre.

Megáll egy percre a dolog zaja,
Elszáll egy ember könnyes sóhaja,
Két éhes gyermek ágyán felriad.

A gép megindul újra zakatolva
S megy minden, mintha mi se történt volna:
A földön még elég ember marad.

1922. jún.

EGYSZERŰ VERS

Mikor már minden sötét és felszakad köröttünk lilán az ég,
akkor szeretném látni a szemedet.
Mikor látlak, csak a szemedet nézem és szeretném meg-
csókolni kezedet merészen.
Szeretném megcsókolni s mikor ott vagyok Melletted, tudom,
hogy nem fogom megcsókolni a kezedet.

1922. jún.

LOVAS A TEMETŐBEN

Ha jő a sápadt ifjú-Éjjel,
Kit csókkal vár a Nap leánya,
Kitárul két temetőkapu
S belovagol búsan-frissen
Az álmok kapitánya.

Bukott vezér, könnyet is hullat,
Bús daccal bolyong szerte-széjjel,
Lova már nyihog, gödröt kapar,
Riadtan várja. - Sok a sír
S fut a Holddal az Éjjel.

Uj hant előtt sóhajtva áll meg,
De kemény marka vasba szorul.
És megy és jár sok sír között
- Még a Hajnal is kacagja -
Részegedve, botorul.

Lovára borul. Visszaüget,
Búcsút int minden hulla-rögnek.
S az eliramló lovas után
Álomtemetőből vissza
A vágyak dübörögnek.

1922. jún.

ÉHSÉG

A gép megállt. Elfáradt por kering
fölötte, mint az őszi köd meg pára,
s rászáll az emberek hajlott nyakára,
kik esznek most. Átizzadt szennyes ing

hűl a vállukra. Fal, fal egyre mind.
Kenyér s uborka az ebédjük mára
s mind úgy eszik, ne vesszen csöpp se kárba
s hogy jót harap s hozzáharap megint.

Már nem törődnek semmit az idővel.
A harapások majdnem összeesnek,
de jól megrágnak minden falatot.

Egészséges, még jó paraszttüdővel
szívják, rágják a port, szénaszagot
s csak esznek, esznek, nem beszélnek, esznek.

1922. jún. / 1934

KESERŰ NEKIFOHÁSZKODÁS

Gyere Úristen, nézd meg, itt vagyok -
Tudom előtted el nem sáppadok.

Azt, amit adtál - megvan épen - vedd el!
‘sz csak hitegettem magam a Neveddel.

Te oly erős vagy - gondolsz egyet s van,
De nékem kínos a bizonytalan.

Vagy nem is adtál - én véltem bolondul,
Hogy számon élet-szöllő mustja csordul.

Ne haragudj hát, Isten, nem hiszek,
De nyakamban száz kétséget viszek.

Szeress nagyon, hogyan, tudod Te jól azt,
Mint Nap havat, amit magába olvaszt.

Vagy üss agyon hát, csak törődj velem
S én nem kérdem, hogy nincs-e kegyelem.

Oda adom a vérem is, ha kéred.
- Mily furcsa az, hogy Néked nincs is véred!

Te jól tudsz engem, sorsom is tudod,
De vedd el tőlem a talentumod.

Vagy mért faragtál énbelőlem Embert,
Kit Bölcseséged gyávasággal megvert?!

Tudom, előtted el nem sáppadok -
Gyere Úristen, nézz meg - itt vagyok!

1922. júl.

NÉVNAPI DÍCSÉRET

Rózsás ajkaidon mámoros élet él,
munkás két kezeden nyílik a friss tavasz,
hajlós-szál derekad - nincs fakadóbb virág!
Hűs és drága zafír szemed.

Nem dícsérhetem én termetedet sehogy.
Oly mű nincs sehol, ó, mely vele érne fel -
márványkőben a vér: kő, nem igaz, nem él.
Benned vér dübörög, piros.

Istentől ragadott bronzkoszorú hajad,
arcod lent a pokol dús tüze érlelé,
dombor kebled, ime, fénylik, akár a gyöngy.
Krisztust vesztene el bokád!

Te vagy Máriaként asszonyok asszonya!
Nem méltó tereád senki se, jól tudom.
Ám én azt akarom, hullva borulj elém,
mondván: El ne veszíts! Szeress!

1922. júl. 29. / 1934

POGÁNYOS HITVALLÁS MAGYARUL

Hol vagy erős pogány sereg,
Hős Vata, bálványos berek?
Hol alszol bátor Bocskay?
Kossuth dicső csapatjai?!

A bősz magyar vér nem buzog?
Mint gyáva, hitvány koldusok
Könyörgünk már az életér’?
Hadúr öszvérként mendegél?

Ó nem, ilyet ne higgyetek -
Hadúr itt van közöttetek,
Hadúr a roppant Őspogány
Üget sötétpej vadlován.

Szegődjünk hát nyomába mi
Gyávaságot irtani,
Álljuk helyünket emberül -
Ki küzd megél, más elmerül.

Megáll Isten, meg a világ,
Gyönyörrel bámul ily csudát,
Hogy vasököllel ha akar,
Szabad s egész lesz a magyar.

1922. júl. - aug.

LEÁNYKÉRŐ ÉNEK

Friss daloló szerelemmel elődbe
Vonszolom ifju szivem s kacagok -
Öltsd a karomba, hej, öltsd a karod,
S hagyd a kezed a kezembe örökre.

Érzed-e énekemet? Beköszönne
Most a szivedbe, ha úgy akarod!
Duzzad az ér, meg a vér kavarog
S nem harapok ajakadba - megölne.

Jajj, ez a csókom elölne, tudom,
Ámde ha engeded én megölellek.
Zeng a szivemben a forradalom!

Nézd e kemény kezeket, meg e mellet!
Nászt dalolok Teneked szilajon.
- Jajj, ha fülednek e dal sose kellett.

1922. júl. - aug.

HOLTTEST AZ UCCÁN

Már félig készen, büszkén állt a fal,
Mikor leszédült. - Orvosért hamar!
Szegény fiú erős volt s fiatal.

Fehéren, törten ott feküdt a holt,
Beszéltek hozzá - ajka mit se szólt.
Ki volt az anyja? Jaj, ki volt, ki volt!!

Körötte rajzott bámész uccanép,
Mesélték hogy’ volt, máris szerteszét
S nem fogta senki malteros kezét.

Ijedt-kerek nagy szeme kimeredt,
Lehetett látni benn a kék eget,
Amint a Nap sütött a holt felett.

Eszébe tán csak kedvese jutott,
Vagy édes apja s tán az is halott
Vagy akiről soha nem is tudott.

Leszédült vagy leugrott - jaj szegény,
Erős vidám és most halott legény
És senki nem sikolt: Fiam, enyém!

És majd a hullát fel is boncolják.
Nem ide való! Részeg volt? - Nohát.
S ha huga van, azt eltoloncolják.

1922. júl. - aug.

HAJNALI VERS KEDVESEMNEK

A csöndes hajnali égről szeliden száll szét a Holdsugára; mintha valami eltévedt, kósza lélek küldené sóhaját ismeretlen útja felé.

A rózsásujjú Hajnal istenasszony előbbre lépeget, amerre csak feltünik csudálatos nagyszerüsége, daloló kedvvel a madarak köszöntik.

Ám Holdsugára a szinek e fönséges fakadásában is némán, halványan ballag, mint éjjeli munkás, ki az átvirrasztott éjszaka után otthona felé ügyekezik, szerettei körébe.

Az istenes Napfény viruló orcája boldog mosollyal üdvözli Holdsugára szőke fürteit; éppen most lépett ki hajnali fürdőjéből, mert aranyos alakját még fátyol födi. - Ime, fátylát ledobja és pajkos örömmel futkároz a mennyei pázsiton meg Földanyánk életreébredt virágos kertjében.

Most összeölelkeznek: Napfény meg Holdsugára. Szerelmük boldogsága itt motoz nyugtalan szivem körül - mily furcsa, hogy a két égi vándor az élet ébredésén így egymásra talált!

De nézd csak - Holdsugára ajka még vértelenebb lett, Napfény meg felölti kápráztató öltözékét, még egyszer megcsókolják egymást és búcsút intenek, mert utaik elválnak:

Sorsuk akarta így.

Napfény az aranyló nyárfák dús lombján keresztül a diadalmas élet hozsannáját szűri, Holdsugára pedig sápadt homlokkal keresi útját, mely néki rendeltetett.

Friss hajnali csók után istenhozzádot mondanak, mert ösvényük elágazik.

De ugye kedvesem, mi soha el nem hagyjuk egymást.

1922. júl. - aug.

PRÉDIKÁCIÓ

Nagy hitvallás a nem-akarás -
Tán próféta vagyok én.
De jöhet azért akárki más.

Ha akarnánk, hát ne akarjunk
(Tán próféta vagyok én)
Minden gőgöt földbe takarjunk.

A férget el miért tapossam -
(Tán próféta vagyok én)
Ugyis elpusztul hamarossan.

Legyen már ez a hitvallásunk
(Tán próféta vagyok én)
S a szeretet lesz áldomásunk.

Az Isten szava most újra szól
(Tán próféta vagyok én)
Minket hí, emberek, valahol.

A szív jól van csinálva itt benn
(Tán próféta vagyok én)
Éljünk! éljünk ebben a hitben.

Gőg, akarás sokakat vitt el
(Tán próféta vagyok én)
S minek a fegyver, küzdjünk hittel.

A hit a lélek állomása
(Tán próféta vagyok én)
S ez a szeretet hitvallása.

A háború s minden borzalom
(Tán próféta vagyok én)
Feküdjék végre ravatalon.

Majd így fogunk nagy nyugtot lelni
(Tán próféta vagyok én)
S egymást boldogan megölelni.

Ápoljuk hát a szeretetet
(Tán próféta vagyok én)
E dús növényt, mit Isten vetett.

A szeretet az örök élet
(Tán próféta vagyok én)
Az akarás mar, kínoz, éget.

Sorsok voltak az akarások
(Tán próféta vagyok én)
De elpusztultak, jöttek mások.

S károg fölöttünk Sorsunk, varjunk
(Tán próféta vagyok én)
Éljünk, csak éljünk. Ne akarjunk.

1922. júl. - aug.

PERC

Dalol a madársereg,
Hogy az erdő zeng belé,
Maszatos parasztgyerek
Inal a folyó felé.

A Nap is süt melegen,
Tüzesíti a leget,
Nem is látni az egen
Pici keskeny felleget.

A parasztgyerek hevül,
A folyóparton ledül,
Homokon gurul tovább,

Kavicsot fog, jó lapost,
A folyóba dobja most
S fütyörészve áll odább.

1922. júl. - aug.

RÖVID ÓDA A KELŐ NAPHOZ

Ó örökszép Nap, te erős, hatalmas
Antik istenség, örökifjú Élet!
Fellobog most dús ereimben orcád,
Zendül a vérem.

Fölkelő Nap, nem borulok elődbe,
Rég-pogányosan dalolok Neked most,
Égfelé tartott tenyerekkel, arccal
Állok előtted.

Őseink, ó ládd, Neked áldozának,
Mért hagyod hát el megesett Hazámat?
Adj erőt e bús magyarokba, Élet!
Élni meg élni!

Ősapámnak bús fia lettem én is.
Rám örökségnek csak a Név maradt már,
S én köszöntlek: ím kiiszom Nevedre
Friss-vizü kancsóm.

1922. júl. - aug.

CSÖNDES ESTÉLI ZSOLTÁR

Ó, Uram, nem birom rímbe kovácsolni dicsőségedet.
Egyszerű ajakkal mondom zsoltáromat.
De ha nem akarod, ne hallgasd meg szavam.

Tudom, hogy zöldel a fű, de nem értem minek zöldel, meg kinek zöldel.
Érzem, hogy szeretek, de nem tudom, kinek a száját fogja megégetni a szám.
Hallom, hogy fú a szél, de nem tudom, minek fú, mikor én szomorú vagyok.
De ne figyelmezz szavamra, ha nem tetszik Neked.

Csak egyszerűen, primitíven szeretném most Neked elmondani, hogy én is vagyok és itt vagyok és csodállak, de nem értelek.
Mert Neked nincs szükséged a mi csudálásunkra, meg zsoltárolásunkra.
Mert sértik füledet talán a zajos és örökös könyörgések.
Mert mást se tudunk, csak könyörögni, meg alázkodni, meg kérni.

Egyszerű rabszolgád vagyok, akit odaajándékozhatsz a Pokolnak is.
Határtalan a birodalmad és hatalmas vagy meg erős, meg örök.
Ó, Uram, ajándékozz meg csekélyke magammal engem.

De ha nem akarod, ne hallgasd meg szavam.

1922. júl. - aug.

KUKORICAFÖLD

Osvát Ernőnek

A kukoricaföldön űlök, várok,
Tán arra, hogy a varju mikor károg
És mikor kell zengő cínnel tovaűzni.

A hűs Alkony beborít csöndes kékkel,
Én Rád gondolok nagy gyönyörűséggel
S szeretném a karom derekadra fűzni.

A Nap lement. Oly egyedűl maradtam,
A Föld is kezd kihűlni már alattam.
A néma út fölött már a bagoly huhog.

A Nap lement. És én még várok, várok.
Terád várok. Nem jössz? És sírdogálok:
Szivemre a bánat halk csöppekben csurog.

1922. júl. - aug.

PARASZTANYÓKA

Vén, ráncos arca majdnem fekete,
Kiszítta régen már a nap heve,
Fogatlan szája bús sóhajüreg,
Oly csöndes néni és olyan öreg.
Fonnyadt karjával multakat ölel,
Halálra vár s az tán sosem jön el.
Egyformán csöndes, zajt sosem okoz,
Sovány kezével lassan elmotoz,
Szentképet s egy fényképet nézeget -
Öreg korát dús bánat ülte meg.
Sokszor kibámul a kis ablakon.
Elrévedez egy álomalakon.
Gyér ősz haj szárad csontos csöpp fején,
Öreg királynő bú-trón tetején.
S úgy elfárad míg a templomba ér,
De elmegy, hogyha nyár van, hogyha tél,
Letérdel ott a bús hideg kövön
S ha van öröm, úgy néki ez öröm.
Lakán is ott borong ez a ború,
Falán sok szentkép, néma koszorú.
Macskája vén, már régen nem dorombol.
S az öreg anyó olyan szomorú.

1922. júl. - aug.

RÉSZEG A SÍNEKEN

Egy részeg ember fekszik a síneken,
A bal kezében tartja a butykosát
És hortyog. Alszik hajnali hívesen.
Az Éj az úton most üget el tovább.

Kuszált haját már ékesitette sok
Giz-gaz szeméttel lágyan az éji szél,
Most hint az ég rá isteni harmatot
S meg nem mozog, csak melle zihál, hisz él.

Jobb ökle mint a talpfa olyan kemény,
Úgy alszik mint rég, anyja meleg ölén.
Ruhája rongyos. Még fiatal; legény.

A Nap se kél, az ég hamuszínre tört.
Egy részeg ember fekszik a síneken
És messziről lassan dübörög a föld.

1922. júl. - aug.

A JÁMBOR TEHÉN

A csorda megjött. Vén, rokkant kapukba
piros leányzók állnak illeteg.
Várják az egyetlenke tehenet.
Friss széna barnul már a jászolukba.

Hozza adóját, sok zsíros tejet.
Dús tőgye duzzadt, nagy szemére zúgva
bögölyhad-köd telepszik. Lába durva.
Fődísze rossz kolomp korcs szarv helyett.

Bőgve megáll szokott-kopott helyén.
Most megfejik - a gyér fűből bő tej lett
s tejét nyugodtan adja le szegény.

Lustán csámcsog jó-régi jászla mellett.
Öreg jámbor bolond, de jó tehén -
tavaly is, most is drága borjat ellett.

1922. júl. - aug. / 1934

SZEGED ALATT

Fogadja Espersit János dr. szeretettel

Tiszánk, ifjú folyónk, e nyári estén
Halkan susogja régi bánatunk.
A Nap bucsúzik. Tört örömre festvén
A messzit; és az Éjfa rám borul.

Reám borul s arcom simítja lágyan
Hűs lombja, rajta nem terem virág,
De béborítja csöndbe síri ágyam,
Ha majd lefekszem, én is - bús diák.

Öreg, borús vers kél borongva bennem,