Valentiny Roland

Világok hálójában

2026

Világok hálójában

© Valentiny Roland, 2026

Borítóterv: Vecsésy Ilona

Grafikák: Andics Magdolna Mónika

Minden jog fenntartva.

A könyvből a jogtulajdonos engedélye nélkül sem részleteket, sem az egész könyvet semmilyen formában nem lehet sokszorosítani, másolni, terjeszteni. Ideértve az elektronikus vagy mechanikus módon, a nyilvános előadást, a hangoskönyvet, a televízió- és rádióadást, bármilyen internetes közlést, a fénymásolást, a rögzítést, információrögzítés vagy az átdolgozás bármely formáját az 1999. évi LXXVI. szerzői jogról szóló törvény alapján.

ISBN epub: 978-615-02-6038-9

ISBN mobi: 978-615-02-6039-6

A Hellmont legenda

Vörös Nap

Egy megrázó májusi reggel hatalmas robaj vert fel álmomból. Eleinte nem is gondoltam rá, de aztán villámszerűen csapott belém a felismerés, hogy megtámadták a szülőfalumat. A szemem csak káprázott a megdöbbenéstől, ahogy láttam az ablakomból kitekintve, amint megközelítőleg három láb magas, kissé görbe orrú és szétálló hegyes fülű, zöld, manóféle lények futkároznak fel s alá, és az emberek üvöltve, segítségért kiáltva menekülnek előlük. A kis teremtmények látványából kivettem, hogy azok csak trollok lehetnek. De nem is a látványuk, sokkalta inkább a felfegyverkezettségük és viselkedésük lepett meg. Ugyanis eddigi életem során csak a közeli erdőben láttam elsuhanva őket, és tányérokon, finom főtt, vagy sülthúsként. S Ethannél, aki olykor-olykor vadászta őket, és igen szép zsákmányokkal szokott visszatérni lóháton. Hallottam már históriákat az emberek és a trollok közti konfliktusokról, de addig a napig sohasem gondoltam volna, hogy azokból a történetekből bármi is igaz lett volna. Főként azért, mert a trollok olyformán az őslakosok és az állatok értelmi szintjét idézték meg számomra. Akárhányszor is szóltam az erdőben utánuk, mindhiába, mintha meg se hallottak volna, csak tovaszálltak.

Akkor viszont öltözetemmel mit sem törődve felkaptam az ágyam mellett elfekve pihenő kardomat, s már-már indultam a szüleim hálószobája felé, mikor apám szembejött velem, s e szavakat intézte hozzám:

– Mason! Én majd vigyázok anyádra és házra. Te menj, segíts a falubelieknek!

Én a helyzetből adódó értetlen hangon csupán ennyit tudtam viszont válaszolni:

– Re-rendben.

Ezzel elindultam, pizsamában, kifelé a házból. De amint kiléptem az ajtón a megszokott, amúgy barnás, zöldes út helyett, egy vérvörös foltokban gazdag útszakasz fogadott. Természetesen nem tétlenkedtem, erőt vettem magamon, s én magam is elkezdtem a dárdákkal, tőrökkel, késekkel felszerelt zöld trollok mészárlását. Rajtam kívül még néhány fiatal falubelit láttam küzdeni botokkal, kardokkal. Néhányszor elém tárult a látvány, amint egy trollt, vagy egy embert éppen ledöftek. Mivel az amúgy kétszáz körüli lélekszámmal bíró falumat úgy száz-százötven troll vette ostrom alá, így egy háborús ütközet világa született azon a május 14-ei Nap alatt. Célzottan próbáltam átvergődni magamat a mi, s Ethanék otthonát elválasztó három utcán. Nagy sikernek könyveltem el, amint nem halálos, de mozgásképtelenné tévő sebekkel láttam el az útközben életemre törő trollokat. Közben elértem Ethanék házát, s megpillantottam a talpig felfegyverkezett barátomat, amint ő tömegmészárost megszégyenítő módon vagdosta le kardjával a kis zöld manókat.

Első pillantásra meglepett, ám aztán eszembe jutott, hogy ő hobbi trollvadász, így ezt maximum reggeli edzésnek tudta be. Odasiettem hozzá, köszöntünk egymásnak, majd ekként humorizált velem:

– Késtél… Nem gond. Mint látom, csak most vertek fel az álmodból. Ha gondolod, menj be! Marvin bácsi majd megágyaz neked.

– Te hogy tudsz még ilyen helyzetben is nyugodt maradni? – kérdeztem tőle döbbenten.

– Tudod, ha egy kicsit is edzettebb az ember, mint te, Vayn mester, vagy az apád, akkor ezek a kis mitugrász törpék csupán egy békés tüntetőmenettel… – Ethan mondatát félbeszakította egy éppen őt késsel megtámadni készülő troll kérdése:

– Kit neveztél te mitugrá… – S ekkor Ethan kellemes tavaszi könnyedséggel lefejezte a trollt. Ezután csak annyit fűztem hozzá:

– Legalább azt megvárhattad volna, amíg a mondatát befejezi. – S ekkor nyillalt belém a gondolat – Te! Ezek tudnak beszélni?

– Persze – válaszolta Ethan –, de csak ritkán érinti ajkukat a szó, így nem csoda, ha ez meglepett téged. De ha már terítékre került: Mi van apáddal és a mesterrel?

– Apám a házat fogta védelme alá, viszont a mestert én sem láttam.

Ezen beszélgetést követően indultunk el az Ethanék utcája melletti úton a mester háza felé. Ekkor már tetőtől-talpig koszosak és véresek voltunk, az utak pedig telis-tele voltak főként elesett trollok és néha-néha felbukkanó emberek holttesteivel. Mikor elértünk az út végére elénk tárult a mester harcmezőn megmutatkozó hadvezéri mozdulatai, amint védi a körülötte levőket, s önmagát a megveszett trollok támadásaitól.

Ekkorra már érezhetően vesztésre állt a támadó fél, de mi hármónkat még erőteljesen ostromoltak. Minden bizonnyal veszélyforrásnak véltek minket a csata végkimenetelét illetően. Egyik pillanatban aztán összetévedt a tekintetünk, s izzadtan, fáradtan néztünk némán egymásra mindaddig, míg a mester ránk nem kiáltott:

– Fiúk, mögöttetek!

Ezután rögvest hátat fordítottunk, s levágtuk a dárdával támadó három zöld ellent. Amíg én elintéztem egyet, addig Ethan kivégzett kettőt. Ám ebben a pillanatban csattant fel a mesterünk hangját idéző nyögés. Ethannel azonnal visszafordultunk, hogy pillantást vethessünk a mesterre, s ekkor egy, a mellkasát középtájon átszúró kard végét villantotta felénk a napvilág. Elsápadt, rémületteli arccal néztük végig, amint a mester térdre, majd arccal a földre hull előttünk. Odasiettünk, én gyorsan hátára fektettem a mestert, s mikor láttam, hogy még lélegzik, a mellettem villámként elsuhanó árnyak látványára felkaptam a fejem. Három troll, kis kardokkal támadta Ethant. Kettőt közülük még ügyesen kicselezett a jobb kezében forgatott kardjának segítségével, de a harmadik, a mester vérével áztatott kardjával felhasította Ethan bal kézfejét, aki pont oly szögben állt hozzám képest, hogy a troll kardja Ethan vérét az én arcomba csapta. Ebben a pillanatban felpattantam és átdöftem a véres kardot szorongató zöld támadó mellkasát, majd a másik két támadó trollt egyszerűen lefejeztem. Ez a tőlem szokatlan erőszakos mozdulatsor nemcsak Ethant, de engem is meglepett, ám az adrenalin és a félelem sok mindent kihoz az emberből. Ethan csak ennyit mondott:

– Nem vagy semmi! Egy csepp vérem elhullik, s te máris lefejezésekbe bocsátkozol.

Ezt követően természetesen komor hangszínbe fojtotta a hangját, s közölte, hogy amíg ő vigyáz a mesterre, addig én keressem meg a faluorvost, ha még életben van egyáltalán. Nem vitatkoztam, hisz ő volt az erősebb kettőnk közül, én pedig a gyorsabb. Miután elindultam megkeresni Harold Mezter dokit, eltöprengtem, hogy a trollok talán az egyre nagyobb teret nyerő troll sportvadászat miatt vadulhattak-e meg. De ha ez miatt, akkor honnan szereztek fegyvereket? Mert az erdőből biztosan nem. Ezen gondolatmenetem folytán szembesültem azon felismeréssel is, hogy az általam legyőzött három troll volt az utolsó, akik a falut támadták. Még a messzeségben látható volt, amint tíz-húsz troll az erdő felé rohan, de a falura már leszállt a csend borús, vérszagot árasztó ködfelhője. Mikor már két utcát lefutottam, egyszer csak belebotlottam a velem szemben sétáló Mezter doktorba. Végigpillantottam rajta, s láttam a könyékig vérben úszó karjait, de nem volt túl sok időm végigpáztázni a megjelenését, mert szinte a találkozásunkat követően azonnal mélyen a szemembe nézett, s könnyeit visszatartva, megkérdezve mondta:

– Fiam! Hát te jól vagy. Végre valami örömhír…

Úgy hangzott, mint, aki folytatná a mondanivalóját, de én ezzel nem törődve, kapkodó hangon félbeszakítottam:

– Doktor! Vayn mester súlyosan megsérült, kérem, siessen!

Ezzel a lendülettel el is indultam a mester háza felé, de nem tudtam teljes sebességemmel haladni, mert szegény ötvenes éveiben járó doktorurat is be kellett várnom. Harold bácsi már-már fulladozott a két utca lefutásától, ám így öt perc alatt visszaértünk a mesterhez.

Ekkorra a mester már alig lélegzett, s Ethan arcára is kiült a félelem. Mezter doktor odatérdelt a haldokló Vayn mesterhez, s megkérdezte:

– Hogyan történhetett meg az, hogy legyőzték a legyőzhetetlen Derecket?

– Én sem fiatalodom – jegyezte meg mosolyogva a másik, szintén ötvenes éveiben járó öreg.

– Jól van. A sebed elég mély, de túlélhető – mondta biztatóan Harold bácsi.

S miközben nyúlt a zsebébe és már megvillanni tetszett a gyógyírrel bélelt üvegcse bedugózott szája, abban a pillanatban hallatszott, amint Vayn mester utolsó leheletét ereszti szabaddá. Mindhárman ránéztük a mesterre, majd lesütöttük tekintetünket bő másodpercekre, majd a doktor felállt, s bólintott egyet. Ebből Ethannel mindketten értettük, hogy Vayn mester örökre eltávozott. Majd mindhárman elindultunk saját otthonaink felé. Elől Ethannel egymás mellett haladtunk, mögöttünk egy kicsit lemaradva pedig lépdelt utánunk Harold bácsi is. Ahogy vonultunk végig az utcán, számoltam az áldozatokat: 3 emberi és 14 troll holttestet láttam összesen, s már ebből sejthető volt, hogy az emberi elesettek száma jóval kevesebb lett. Mindeközben, míg számlálgattam, addig csak-csak felkértek egy-egy keringőre a Vayn mesterrel kapcsolatos régi szép emlékek.

Emlékszem, mikor Ethan ötéves korában idekerült hozzánk Glavonba, s egy évre rá már mindketten Vayn mesterhez jártunk kardforgatást tanulni. Itt barátkoztunk össze igazán. Egykorúak is voltunk, ráadásul az érdeklődési körünk is azonos volt… Eleinte a mester csak botokat adott a kezünkbe, s ő is csak bottal edzett minket. Akkoriban megannyiszor kikaptunk vele szemben, akárhányszor is hívott ki minket maga ellen, hogy legyőzzük.

Aztán négy évvel később kardot nyomott a kezünkbe, habár akkor még ő maga csak bottal védekezett. Apám, habár a kardhasználatot ellenezte, mégis, mikor eltörtük azokat a rozoga kardokat, ő kovácsolt helyettük újakat. Ekkoriban már jóval tovább bírtuk a mesterrel szembeni ütközeteket, de még így is folyton-folyvást kikaptunk ellene. Majd két évre rá ő is szintúgy kardot rántott ellenünk, s etájt már igencsak közel jártunk az áhított célhoz, hogy legyőzzük a mesterünket.

A hetedik év közepére végül el is értük eme célt. Persze azon edzésünk is nehéz menetnek bizonyult, akárcsak a többi, s így is csak Ethannel együtt tudtam földre vinni az öreget. Aranyos volt, ahogy ránk nézett, elmosolyodott, s csak annyit mondott:

– Hát fiúk, úgy tűnik, már nem én vagyok a mester…

Gondolom ezzel a mondattal csak bíztatni akart. Az ezt követő, további három évben, az addigiakhoz képest sokkal több önálló edzést várt el tőlünk, ezért is, mostanában már csak Ethannel szoktam edzeni, s legtöbbször a mester már ott sincs. Hihetetlen, hogy tízévnyi ismeretség után, ilyen érthetetlen körülmények között távozott el közülünk.

Míg ezen emlékeim sakkoztak velem, addig pont visszaértünk a kereszteződésig, ahol Harold doktor elindult jobbra, hazafelé délnek, mi pedig Ethannel balra fordultunk, s merengtünk tova a falu szürreális állapotán. Amikor visszaértünk Ethanékhez, csak azt láttam, amint Marvin bácsikája az edényeit szedi össze az udvaráról. Gondolom ő ezzel verte vissza a támadóit. Itt Ethan némán levált rólam, s egyedül folytattam a hazavezető utamat, mindeközben még 32 troll és 5 emberi elesettet számoltam össze.

A megnyugvás reményében indultam haza, de mire hazaértem volna, apám már az ajtó előtt várt, s mikor léptem volna be a házba, ő a bal karjával zárta el előlem a bejáratot, s csak ezen szavakat tűzte hozzám:

– Mason! Kérlek, a konyhába ne menj be!

Ezután fejét jobb oldalra fordította, a bal kezét leengedte. Ezután beléptem a házba, s csak a konyha ajtaját pillantottam meg, amin vérnyomok látszódtak, majd visszafordultam a szobám felé, s mikor elhaladtam a kertünkre néző ablak mellett, a nagy tölgyfa lombja alól egy embernagyságú „dolgot” rejtő zsák nézett vissza rám. Ekkorra már én is könnyeimet visszatartva siettem a szobámba. Beérve letettem az ágyam mellé a rászáradt vértől bordó kardomat, s én magam leroskadva ültem az ágyamra…

Megcsendül a változások harangja

Miután fél órával később összeszedtem magam, már elkezdett kioszlani a tömeg az utcákra, s elkezdték a halottakat zsákokba begyűjteni. Nem csak az embereket, hanem a trollokat is. Mindenki, aki bírta az effajta tennivalót, az segédkezett. Persze ez nem zajlott zökkenőmentesen. Voltak, akik nehezen szánták rá magukat a trollok összeszedésére és elzsákolására. Szerencsére ők voltak kevesebben a trollokat is szívesen eltemetni vágyókkal szemben. Átöltöztem, majd én is kimentem segíteni, s hozzám képest tíz perccel később már apám is besegített. Mindazok után, ami történt, bennem is heves harcok dúltak, hogy a trollok érdemelnek-e bármiféle temetést, ám arra a megállapításra jutottam, legyen bármily is az élőlény, szeretnivaló, hősies vagy galád, s gonosz, a végső nyughelyre való helyezést mindenki, életétől függetlenül megérdemli.

Már napnyugtát is elütötte az idő, mikorra összeszedtük a másfélórás véráztatás áldozatait, s kicipeltük őket a temető mellé, ahová a végső nyughelyüket szántuk. Új temetői részt kellett kijelölnünk, mivel annyi volt a hirtelen áldozatok száma, hogy nem fért el az addigi temető területére.

Másnap folytattuk azzal, hogy elkezdtük kiásni a sírhelyeket. Az embereket névről ismertük, így nekik külön sírhelyeket készítettünk, viszont a trollokról szinte semmit sem tudtuk, még a nevüket sem, ha egyáltalán volt nekik, s ezért őket huszonöt-harmincfős tömegsírokba temettük.

Két napon át, szinte megállás nélkül, csak ástunk, s mindeközben pontos számokat is kaptunk az elesettekről.

Kiderült, 38 emberi, s 104 troll áldozat lett.

A harmadik napon már elhantoltuk a bajtársainkat, Vayn mestert, édesanyámat, s természetesen a zöld ellent is, s ráadásul még a fejfák is elkészültek, így volt mit kitűznünk a sírokra.

A negyedik napra pedig zivatar verte el az amúgy serény asszonyok takarítóbrigádjának kisebb hiányosságait az utakról, s ennek köszönhetően, ismét hétköznap látványt kínált az értetlenül, megzuhanva álló falu.

Az esőzés miatt az ötödik napra csúszott az elesettekért való közös megemlékezés. Szerencsére a falu csupán háromnegyed része jelent meg, mivel ez is mutatta, hogy voltak olyanok, akik senkit sem vesztettek el: se szomszédot, se rokont, se barátot, ismerőst. Furcsamód, mikor Ethant meglelte tekintetem, ő visszanézett rám a békét sugárzó, szomorú szemeivel. Egy pillanatra úgy tűnt, mintha ő lenne a legbúsabb a tömegben, annak ellenére, hogy nem veszített közvetlen hozzátartozót, majd ezt követte egy együttérzést mutató, megértő, enyhe mosoly, majd elfordította a fejét.

De ha belegondolok, ő mindig ilyen gyászoló szemekkel szokott nézni. Még az embert legmegnevettetőbb pillanatainkban is átütött a mély szomorúság a tekintetén. Akár a mestert győztük le, akár ő győzött le az edzésünk során, akármilyen nagy zsákmánnyal is tért haza a vadászata után, ő mindmegannyiszor bús tekintettel nézett vissza rám.

A következő nap reggelén elindultam Ethanhöz, egy kis edzés gondolatával, ezzel is felejtetve a velünk történteket. Az úton aztán kihallottam minden ilyesfajta „szépet, s jót” a sutyorgó, pletykás öregasszonyoktól:

– Húú! – szólt halkan az egyik idős. – Ez a Hellomt fiú. Szegény kölyök, most vesztette el az édesanyját.

– Az melyik gyerek? – kérdezte suttogóan a másik.

– Tudód, Roy fia, aki mindig a Hiwner gyerekkel lóg.

– Amelyik a Marvin nagybátyjával él?

– Azzal, azzal.

Miután elhaladtam a Glavon, önjelölt hírvivő stábja mellett, eszembe jutott, ahogy Ethan, akárhányszor legyőztem az edzéseink során, mindig viccelődött valamiképp a „Hellmont” nevemmel. Amikor földre került, s a kardommal nézett farkasszemet, elmosolyodott s olyan mondatokkal illetett meg mint: „Ez egy pokoli meccs volt.” „Pokolian gyors vagy.” Vagy, amit utolsó vereségénél mondott: „Eljöttél, hogy legyőzz, pokol hercege?” S amíg ezen mondatokon elmélkedtem, el is értem Ethanékhez, ahol viszont barátom lovát sehol sem találtam, így arra a következtetésre jutottam, hogy ismételten vadászni ment. Már-már azon voltam, hazafordulok, mikor Marvin bácsi ajtót nyitott, s utánam szólt:

– Mason, várj! Ha Ethant keresed, már egy jó ideje elment, biztosan nemsokára haza is ér. Addig, ha gondolod, készítek magunknak egy kis teát.

Így, erre a mondatra visszafordultam, s betértem Marvin bácsihoz. Miután lefőzte a teát, s elkezdtük inni, Marvin bácsi megdobált az általános kérdéskörrel: „Hogy vagy?” „Apád sokat kovácsol-e?” „Jól megvagytok ketten?” Ezekre természetesen mind igenlő választ adtam, s ezt követte az én egyetlen kérdésem, mely láthatóan meglepte Marvin bácsit:

– Marvin bácsi! Ethan miért költözött ide önhöz?

– Háát fiam… – kezdte, némi gondolkodást hagyva magának a kérdésre –, bevallom őszintén én is csak találgatni tudok. De mivel nem messze találták meg, még pici, ötéves korában, egy olyan épület mellett, ahol később néhány trolltetemet, s Ethan szüleinek maradványait is fellelték, ezért vélhetően szegény Maryt, s Edwardot trollok ölték meg, s Ethannek valahogy sikerült megszöknie. Persze ezt az elméletet csupán az őt idehozó, két feketébe öltözött hölgytől tudom. Ethan maga sohasem beszélt erről, s akárhányszor kérdeztem a szüleiről, ő mindig csak „Nem tudom”-mal felelt, úgyhogy biztosan elfelejtette már őket. Ami nem is baj. Ilyen tragédiára jobb nem is emlékezni.

- Köszönöm a mélyreható választ – mondtam kedvesen.

Ezután nyílt az ajtó, s Ethan lépett be rajta. Köszöntünk egymásnak, majd elmondta, hogy a szerzett zsákmányával lesz némi hús az asztalon az elkövetkezendő néhány napban.

– Na, Mason! – folytatta ezzel mondanivalóját. – Kifújom magam egy kicsit, aztán edzhetünk, ha gondolod.

Én erre persze bólintottam, majd ő elővett egy kis szárított húst krumplival, s megkínált vele engem is. Én elfogadtam, ettünk, s kimentünk az udvarra edzeni. Kissé szokatlan módon mindketten keményebben mentünk egymásnak, de végül sikerült most is kicseleznem, s földre vinnem. Már vártam a poklos vicceinek egyiket, s erre így szólt:

– Jó trükk volt.

Valamelyest meglepett, hogy nem viccelődött, de aztán választoltam:

– Az erőnléted jó, de nem vagy elég fürge.

Ezután befejeztük az edzést, s mielőtt elköszöntem volna Ethantől, még megkérdeztem:

– Te! Nem tudod, lehetne-e tenni valamit, hogy a mostanihoz hasonló brutális trolltámadás ne történhessen meg többet?

– Úgy tudom a nyugati erdőnk trolljainak a tőlünk északra fekvő Glavon-hegység völgyének trolljai adnak utasításokat. De ezt csak Mathilda nénitől hallottam. Ha őket kipucolnánk, talán egy jó ideig nem történne ehhez fogható eset… Ám, ha bosszút akarsz állni anyádért, magad maradsz, én nem tartok veled.

– Cserbenhagynád a barátodat? Ez nem vall rád – viccelődtem vele viszontválaszként.

Ő pedig elkomolyodott arccal, s hangon ekként folytatta:

– Nem. De, ha a halottakért akarsz bosszút, akkor sohasem lelsz megnyugvásra, még a sikeres bosszúállás után sem. Aki elment, azért már nem tehetsz semmit. Ha viszont az élőkért akarsz bosszút, annak már van értelme, mert akkor a cél mások jövőjének a megvédése. Most, ha én útra kelnék veled, a kis Lilyért és Adamért tenném, amit teszek. Az ikrek nemhogy még ott vannak egymásnak, de ráadásul a szüleik is életben vannak.

– Igazad van. Bocsáss meg, nem akartalak megbántani – válaszoltam, mint aki a súlyos bűn elkövetése utáni bűntudattól akar szabadulni.

Ez nem is csoda, hisz mikor eme mondanivalóját befejezte, mélyen a szemembe nézett a szomorú tekintetével, s kedves, megértő mosolyával.

Eztán hazafelé vettem az irányt, ám mielőtt hazatértem volna, még terveztem benézni Mathilda nénihez. Ekkorra már dél felé járt az idő, ám mivel nem rég ettem, az éhség nem környékezett meg.

Mathilda néni, tavaszi-nyári szokásához híven, kínt ücsörgött az előkertjében lévő karosszékében, s hallgatta a madarak csicsergését. Látván edzés utáni fáradt, s kimerült mivoltomat, nem bánta, hogy bekéretőztem hozzá megpihenni. Az öreg hölgy sohasem volt a felesleges formaságok híve, így ezúttal is rögvest a tárgyra tért és megkérdezte:

– Mi szél fújt erre kedves?

– Hmm… Mathilda néni! – folytattam kimért óvatossággal, nehogy megbántsam. – Tudna nekem mesélni a trollok eredetéről?

– Fúúú, azok a rusnya rémségek – mondta némi szomorúsággal a hangjában. – Azt, hogy honnan származnak, én magam sem tudom. De azt igen, hogy mikor szegény megboldogult férjem elment a hegyekbe, hogy fejét vegye annak, amelyik a támadásért felelt…

– Támadásért? Mikor? – kérdeztem közbe.

– Hát apád nem mesélte? – Ennél a kérdésénél ráztam a fejem. – Húsz évvel ezelőtt Menurt bácsi, egy, a mostani támadáshoz hasonló eset után a fejébe vette, hogy véget vet a trollok általi fenyegetettségnek, s elment Saimuorba, hogy többet megtudjon róluk. Mikor onnan visszatért, csupán annyit mondott, hogy ott azt mondták neki, a nagy erejű trollok a hegyek között szeretnek megbújni. Elment, és az északi hegyek közül többé nem tért vissza… – Ekkor Mathilda néni befejezte mondanivalóját, addigra már könnybe lábadt szemekkel.

Vártam néhány percet, majd megkérdeztem:

– Saimuor hol van, és micsoda?

– Oh, fiacskám! Az egy bűnös város, tőlünk keletre. Vagy négynapi járóföldre van innen. Nem szabad odamenni, ott csak a bajt hozzák az ember fejére.

Ezután megköszöntem az elmondottakat, s hazaindultam.

Otthon apám sürögve-forogva végezte a munkáját, s természetesen aznap is leszidott, amiért nem voltam kéznél, hogy segítsek. Ezen kijelentéseit csupán azért intézi, mert nem kedveli, hogy kardforgatást tanulok, s gyakorlok. Szerinte ez mind csupa kidobott idő, s persze fém, mivel, hozzá a kardokat, még ha morogva is, de ő kovácsolja. Késő délutánig besegédkeztem néhány sarló és balta hevítésében, aztán szabadon bocsájtott. Mindig szigorú embernek próbálta feltüntetni magát, de mindig jószívű volt velem szemben. Sohasem dolgoztatott túlságosan, s hagyott önálló döntéseket hozni. Ez ekkor sem alakult másképp. Ennél fogva még aznap visszasiettem Ethanhez, s megkérdeztem:

– Van valami ötleted azt illetően, miként kéne a hegylakó trollokat elűzni lakhelyükről?

– Természetesen – válaszolta nyugodt határozottsággal. – Odamegyünk felfegyferkezve, élelemmel ellátva, lóháton a hegy lábáig. Ott lakik egy Jacob nevű remete, aki, ha szükséges, az arra járók rendelkezésére áll. Én már számtalanszor hagytam ott félnapokra is a lovamat, hogy gyalogtúrát tehessek az erdőben.

– Gyalogtúrát? – kérdeztem gyanúval a hangomban.

– Gyalogtúra, vagyis gyalogos troll vadászat. Viszont a hegy van úgy két és fél mérföld magas, tehát, ne egy könnyed sétára számíts. A többi ott elválik.

– De honnan kéne kezdenünk?

– Holnapután hajnalban nekivágunk, s körülbelül délre, kora délutánra már meg is érkezünk a hegy lábához. Az északi kijáratnál találkozunk hajnali négy körül, és onnan indulunk.

Ezzel minden kérdés felett keringő köd elszállt, így minden adott volt. Ezen beszélgetést követően hazamentem.

Másnap minden szükséges elemet elkezdtem összegyűjteni: Harchoz kardot, késeket; védelemhez: láncmellvértet, nadrágot, mert apám még ilyeneket is csinált, hátha egyszer szükség lesz rájuk; élelemnek pedig csomagoltam magamnak kenyeret, babot, krumplit. Emellett pakoltam magamnak egyebeket is: köteleket, kötszert, néhány kulacsnyi vizet. A ló felnyergelése volt az utolsó teendőm, de ekkor apám már gyanakvóan kérdőre vont az istállóban való nyergelés közben:

– Hova készülődsz, Mason? Eddig ételt csomagoltál magadnak, most meg felnyergeled a lovad?

– Felmegyek Ethannel az Észak glavoni hegyekbe.

– Erre is a drága barátod beszélt rá? – kérdezte gúnyosan.

– Nem.

– Ráadásnak hazudsz is. Mit terveztek odafenn a hegyekben, mert biztosan nem piknikezni mentek.

– Megkeressük a hegyi trollokat. Amúgy meg, jobban meg kéne bíznod a fiad szavaiban.

– Ha bosszút keresel, azzal nem segítesz magadon, sőt inkább magadat sodrod veszélybe, és nem akarlak téged is elveszíteni.

– Anyáért már nem tehetek semmit, de vannak még az életemben olyanok, akiket nem szeretnék elveszíteni, s egy újabb troll támadás ezt eredményezheti. Nem akarsz elveszíteni… én se téged… Na ezért ülök lóhátra holnap hajnalban.

– Ahogy hallom, hajthatatlan vagy, mint én a te korodban. Hát legyen fiam, de aztán gyere haza!

Ezzel zártuk az utolsó beszélgetésünket apámmal, mielőtt elindultam volna Ethannel a hegyekbe.

Hegyi túra

A következő nap hajnalában, mikor lóra pattantam, ő még mélyen aludt. A falu némának, s kietlennek hatott, ahogy lóháton lépdeltem; egészen addig, míg az északi kijáratáig meg nem érkeztem. Ott várakoztam a kellemes, nyárias, hűs hajnali szélben közel negyedórát, amire Ethan is felbukkant végre. Ezután együtt indultunk útnak a hajnal sötétkék világában. Mint útközben kiderült, Ethant is hasonlóképp engedte útjára Marvin bácsikája, mint engem édesapám.

A Nap már elkezdett vigadozva játszani a világ színeivel, mikor én a hosszas idejű néma menetet megtörve, megkérdeztem Ethant:

– Te és a mester olyan könnyedséggel vagdostátok le a trollokat Glavon megtámadásakor, mintha már ért volna titeket ilyen helyzet. Ennek mi az oka?

– Én trollvadász vagyok, a mester pedig… Te is tudod, hogy voltak olyan alkalmak, amikor az egyikünk valamilyen okból kifolyólag nem tudott részt venni az edzésünkön, és ezen esetekben a mesterrel kettesben gyakoroltunk.

– Igen, voltak olyan alkalmak. És?

– És egy ilyen napon történt meg, hogy a mester elfelejtette, edzést tervezett be nekünk, s így aznap egy kicsit többet lefetyelt a kedvenc borából. És az a kicsit több ital pont elégségesnek bizonyult ahhoz, hogy elmesélje nekem azon történetét, amikor harminc esztendővel ezelőtt egy falut védelmezett a trollokkal szemben. Ez úgy két éve történhetett.

– Furcsa, én még sohasem láttam Vayn mestert inni – mondtam a hallottakon meglepődve

– Nem is túl gyakran művelte az alkoholfogyasztást az öreg – válaszolta viccelődve Ethan.

– De, melyik faluban? – kérdeztem tovább.

– Azt nekem se árulta el – mondta határozottan Ethan.

Ezzel zártuk a beszélgetést.

Mindeközben Ethan valamiért egyre inkább nyugat felé húzott, már-már annyira, hogy nem tudtam eltalálni, északnak, vagy észak-nyugatnak tartunk. Folyton-folyvást csak közelítettünk a nyugati erdő határához, s mikor már csak néhányszáz yardnyira voltunk az erdőtől, rákérdeztem:

– Miért húzódunk ennyire az erdő felé?

– Mert Jacob a nyugati erdő széle utáni kis domb medencéjében él, közel az északi hegy lábához. Csak a faluból tűnik úgy, mintha az erdő és a hegység nagy távolságokra lennének egymástól.

Mikor a domb tetejére felértünk, látni véltem egy önmagában, különálló házat, istállórésszel, több elkerített kertrésszel, külön az állatok legeltetésére, s külön növénytermesztésre. Az egyik kerítéssel körbezárt rész tele volt malacokkal, a másik bárányokkal, de volt még ott külön hely csirkéknek, búzának, kukoricának. Emellett pedig a ház keleti oldalán elterülő hatalmas tölgyfa alatt pihengető, juhászgúnyába öltözött emberi alak vált kivehetővé. Eztán egyenesen a juhászruhás alak felé vettük az irányt, de mielőtt még odaérhettünk volna a tölgyfához, Ethan és a juhász, egymást nevükön szólítva, köszönéssel üdvözölték egymást. Itt nyert bizonyosságot azon feltételezésem, hogy az Ethan által említett „remete” valójában egy juhász. Csakhamar elő is bújt, a ház háta mögül, az éppen pihenését töltő, szürkésbeütéses, javarészt fekete pulikutya. Majd Ethan, mint hivatásos közvetítő, bemutatott Jacobbal minket egymásnak. Majd Jacob rákérdezett:

– Hát mi járatban vagytok errefelé fiatalok?

Ezen a ponton ismertettem Jacobbal a tényeket, s céljainkat. Természetesen, akárcsak otthoni szeretteink, ő is megpróbált leterelni azt általunk kijelölt útról, mondván, a hegyekben élő trollok sokkalta erősebbek, és agresszívabbak erdei társaiknál. Ám, miután látta, hogy hegyi beszéde üres fülekre talál, akként döntött, legalább halasztást kér utunk megkezdését illetően. Ezt valamelyest nyomósabb indokkal, az időjárási viszonyok megromlásával próbálta indokolni. Eleinte vonakodtam attól, hogy csupán ezért ne induljunk tovább, de Ethan is alátámasztotta azon tényt, hogy Jacob időjós érzéke kiváló, így, ha ő nem tanácsolja az aznapi hegymászást, akkor tényleg nem érdemes megkockáztatni. Mielőtt még elmélyülhettem volna a következő lépést övező bizonytalanság egyre mélyülő tengerében, Jacob, Ethan leírásához híven, azon nyomban felajánlotta otthonát szállóhelyként az éjszakára.

A késő délutáni, kora esti órákra be is bizonyosodott Jacob jóslata, s kíméletlenül tomboló vihar kerekedett, az egyébként enyhén fülledt levegőt követően. A szívélyes fogadtatás része volt, hogy lovainkat az istállóba vihettük megpihentetni, mi magunk pedig, a Jacob által kialakított vendégháló lakrészben kaptunk Ethannel egy-egy szalmából, s néhány rongyból rögtönzött ágyat. Ám mielőtt nyugovóra tértem volna azon este, mikor Ethan már az álomvilág hullámvasutával suhant a messziségbe, én még megkérdeztem Jacobtól:

– Tud valamit mesélni a hegyi trollokról?

– Fiacskám! – kezdte humoros hangszínnel mondanivalóját. – Már mondtam, hogy tegeződjünk. De amúgy igen, néhányszor már láttam hegyi trollokat bőrből készült sátrakat felállítani, vagy épp lebontani. Továbbá láttam olykor-olykor a kezükben kisbaltákat és kisméretű kardokat szorongatni.

Itt egy pillanatra átvillant az elmémen a három kiskardos troll látványa, de minden erőmmel leplezni próbáltam az enyhén rémült arckifejezésemet, hisz nem szándékoztam megzavarni Jacobot, történetmesélése közben. Ezen kísérletem sikeresnek volt mondható, mivel csak lélegzetvételnyi időre hallgatott el, s folytatta:

– Nagyon fontos, a legfőbb ismertetőjegyük a hegyieknek, hogy a föld színéhez hasonlatos, világosbarna színben pompázik a bőrük.

Mivel személy szerint még nem találkoztam barnás trollal, így ezen meglepettségemet sem tudtam oly módon elbújtatni, hogy az ki ne látszódjon. Ennél fogva Jacob ezzel folytatta:

– A barátod nem is mesélte? Egy párat pedig vele véltem felfedezni.

Ezután már csak elköszöntünk egymástól, s mindketten aludni tértünk. Habár engem némi kétségek közé sodort a tény, hogy Ethan nekem sohasem mesélt az effajta élményeiről.

Másnap mindhárman korán felkeltünk. Persze engem, akit így is megviselt az előző napi korán kelés, Ethan ébresztett, hogy készülődjek. Jacob felajánlására, nála hagytuk a lovainkat megőrzésre, amíg vissza nem térünk a hegyekből.

Már közel jártunk a csúcshoz, amikor az egyik szikla mögül előugrott egy Jacob által körülírt troll, s mindenfajta habozás nélkül előkapta a két kis kardot az övén lévő kardhüvelyekből, s elkezdett velük esztelen sebességgel hadonászni. Én is előrántottam a saját pengémet, s védekeztem. Annyira el volt foglalva velem ezen barna apróság, hogy észre sem vette, amint Ethan a háta mögé lépett, s hátulról mellkason nem szúrta.

Amikor kihúzta kardját belőle, a troll abbahagyva hadonászásait, és össeesett. Ekkor szúrtam oda Ethannek:

– Nem kellett volna életben hagyni, hogy kikérdezhessük?

– Szerinted mondott volna bármit is? – kérdezett vissza gúnyolódva, majd visszahelyezte kardját a hüvelyébe, s némán folytatta a hegy csúcsa felé az utat. Én hasonlóképp téve követtem.

A hegy csúcsára érve láttuk, amint a völgyben egy nyolc sátorból tanyát vert trollcsoprtosulás egy-két tagja fel-alá mászkálgat, mintha várnának valamire. Rettenetesmód hasonlítottak egy vándorbűnöző bandához. Legalábbis a leírásukhoz, mivel a kis kovácsfalut, ahol lakok, életem során még nem támadták meg, így a vándorbanditákat csak olvasmányaimból, s az idősebbek meséiből ismertem. Ezért tudtam, hogy a módszerük a rajtaütésszerű, hirtelen támadás, így fel is vetettem Ethannek, hogy az ő módszerükkel kéne lecsapnunk. Ezt ő is jó ötletnek gondolta, s megbeszéltük, hogy ő a sátorhalom keleti széléről, én pedig a nyugatiról fogom elkezdeni a barnaságok aprítását. Itt már nem haboztam a trollokkal szembeni komolyabb harcmodor gondolatán, mivel egy részről létszámfölényben voltak, másrészről pedig mindegyik kezében volt tőr, kis kard, vagy balta. Ráadásul, legalább a felének mindkét kezében. Habár a meggyilkolásuk gondolatát én még elvetettem az emlékeim mélyéből feltörő, mester két harci bölcselete ellenére is, miszerint: „A harcmezőn neked kell eldöntened: Te, vagy a veled szembenálló…” és „Az ellenség leggyengébb pontja, önmaga.”

Ezután szétváltunk, s mindketten az ötven-száz yardnyira szétterülő trolltelep meghatározott pontja felé osontunk le a hegyről a völgybe.

Mindeközben megállapítottam, hogy az ellensége száma ötven-hatvan fő között ingadozhat. Ekkorra már javában délután volt, de ezt én személy szerint nem éreztem magamon, mivel a reggeli órák óta nem kívántam eledelt.

Mikor leértünk a trolltelep két végére, engem csak meg kellett neszelnie egy arra leselkedő őrnek, aki azonnal kürtjébe fújt, s én hiába vertem eszméletvesztésnyire kupán, addigra már minden teleplakó fegyverkezésbe kezdett, s támadásra készült. Viszont ez egy jó jelzés volt, arra, hogy Ethannel egyszerre kezdjük meg a rajtaütést, mert egyébként, abban a pillanatban sehol sem nem láttam a barátom. Amikor elkezdtük leverni az ellenünk támadókat, hirtelenjében nekem is sokaságával rontottak, így sajnos én sem tudtam mindig elkerülni a halálos sebek kiosztását. Ám ők sem adták magukat egykönnyen: egy-két helyen megvágták a lábam, habár azok még könnyű sérüléseknek voltak mondhatók. Nem úgy, mint az egyik akkor szerzett, bal vállamba kapott mélyebb sérülésem, ugyanis az egyik troll, miközben három másikkal viaskodtam, odasurrant mellém, felugrott, s belém döfte a tőrét. Ekkor mind a négyet kénytelen voltam nyakon metszeni. Ezen pillanatokat követően volt néhány másodpercem, hogy a szememmel meglelhessem Ethant. Ezt sikeresen meg is történt a részemről, de akkor Ethannek egy sötétebb oldalát ismerhettem meg. Enyhén, mintha mosoly futott volna végig az arcán, mikor mészárolta a barna trollokat kardjával.

Természetesen régen is vadászott trollokra, nem is zavart. De az erdei trollok legtöbb esetben őslakosként, vagy állatként viselkedtek. Én magam is sokszor jártam az erdőben, de sohasem támadtak meg, így olyanok voltak számomra, mint a nyulak; bogyókon és füvön éltek.

Őket mindig is vadásznivaló állatoknak tartottam, főként, mert a húsukból igen finom ételek születtek. De ezeket a beszélni és gondolkodni képes trollokat már nem tudtam egyszerűen az állatok közé sorolni, s viselkedésükből kifolyólag minden egyes értelmes troll megölését egy ember meggyilkolásának éreztem. De ahogy elnéztem ott Ethant, ő továbbra is csupán az állatot látta bennük.

A heves harcok közepette egy, a többi trolltól eltérően, sokkalta jobban felszerelt, egyik kezében karddal, a másikban pajzzsal jelent meg az egyik nagyobb sátorból kilépve. Ez valamelyest feltüzelte a többi ellenünk támadót, bár ez nem segített rajtuk, így is majd mind elhullottak megközelítőleg egy órán belül. A csata vége felé, mikor már csak úgy tizenöten álltak talpon velünk szemben, a pajzsos troll nekirontott Ethannek, másik négy harcossal együtt. Ekkor nagy sebességgel átvergődtem magam a másik tíz katonán, s odasietve a pajzsos trollhoz, villámként oldalba szúrtam. E szent pillanatban, minden troll megdermedni látszott, s ezt kihasználva fél perc alatt Ethannel földre vittünk mindenkit. Ekkor Ethan odaszólt hozzám:

– A pajzsos lehet a vezetőjük, kikérdezzük?

– Igen, érdemes lehet – szóltam vissza.

Ezután visszamentem Ethanhez, aki a pajzsos troll közelében volt, s egymás mellé állva, a kardjainkat a nyakának szegezve álltunk felette. Ekkor kezdtem kérdezni tőle:

– Mi okod volt megtámadni a falut? Mit nyertél ezen?

– Kölyök! Azok az erdei trollok voltak – választolta flegmán.

– És azt te mégis honnan tudod? – kérdezte gyilkolásra készen Ethan.

– Én… én… csak… utasítást teljesítettem. Mégis mit akartok tőlünk? – beszélt a troll félelemtől átitatva.

– Információt akarunk: Ki utasított? – kérdeztem felháborodva.

– Gyerekek! – kezdte mondanivalóját remegő kezekkel. – Egy hírvivő hozta az utasítást, nálunk ez így működik. Ha nem intézek támadást, s annak híre megy, egyszerűen csak kivégeztetnek, mint az elődömet. A sátramban van több ezer follagen, ha az is kell, azt is nyugodtan vihetitek.

– Nem köszönjük, véráztatta aranyra nincs szükségünk – mondtam könnyed hangon

Viszont Eathan gyorsan rám nézett, s közbevágott:

– Dehogyisnem. Elfogadjuk, köszönjük.

– De több ember is meghalt azokért az aranytallérokért – mondtam nyugtalanul visszatekintve Ethannek.

– Igen, és pénz nélkül mi magunk is meghalunk. – mondta hidegvérrel Ethan

Ekkor az előttünk heverő troll Ethanre nézett, s megszólalt:

– Ki vagy te?

Ethan hirtelen a troll torkát szegte. Ekkor tekintetemet a trollról ismét rá szegeztem, s kérdőre vontam:

– Ezt most miért kellett? Láttad, hogy ő is csak áldozata a helyzetnek, nem?

– Igazad van, bocsáss meg a kegyetlenségemért. A pénzt viszont elvisszük. Én megértem, hogy vér tapad hozzájuk, de akkor is pénz. Ha nem mi visszük el, akkor majd valaki más fogja.

Ezután elfogadtam, amit mondott, majd levettem a mellvértemet, s Ethan a nadrágzsebéből előkapott, otthonról hozott kötszerrel bekötözte a vállam.

Ezt követően benéztünk a nagy sátorba, ahonnan a hegyi troll vezér lépett ki, s háromezer-kétszáz follagent találtunk egy zsákban. Hihetetlen mennyiségű aranynak véltem, hisz az otthoni megtakarításunk is csak kilencszáz follagen körüli összeg volt. Körülnéztünk a többi sátorban is, de azokban csupán néhány száz follagint találtunk, meg szerencsénkre néhány kisebb zsákot is, amelyekbe külön tehettük a talált vagyont. Miután elfelezve, külön szedtük a pénzt, nekem ezerhatszáz arany, s százhúsz ezüsttallér ütötte a zsákomat, félrevonulva a tömegmészárlás helyszínétől ettünk egy kis kenyeret krumplival, s némi sült troll hússal.

Mikor elindultunk vissza Jacobhoz, már késő délután felé hajlott az idő. Az otthonról hozott kötelekkel magunkra kötöttük a csomagjainkat, s elkezdtünk visszamászni a hegyen. A hegymászás első felében rákérdeztem Ethannel a sérüléseit illetően, de ő azt válaszolta, hogy könnyű sérülésekkel átvészelte. Nem is látszódott rajta komolyabbnak tűnő sérelem, ezért nem faggattam tovább. Mire a hegy tetejére értünk, már lemenőben volt a Nap, s mire visszatértünk Jacobhoz, már bőven éjszakába torkollottunk.

Jacob tanyájához érve letettük holmijainkat az istállóba, hogy mikor reggel folytatnánk hazavezető utunkat, ne kelljen pakolászni, csupán felszerelni a lovakra a cuccainkat, lóra ülni, s elindulni. Ezután beosontunk a nekünk kijelölt vendégszobába, s aludtunk néhány órát reggelig.

Jacob másnap reggeli főtt babja után elbúcsúztunk egymástól, s megkezdtük a hazatérést Ethannel. Elég fáradtak voltunk, így nem beszélgettünk túlságosan sokat, ám az utunk felénél elmondtam a helyzetről alkotott megállapításomat:

– A hegyi trollok is csak utasítást követtek. Én viszont szeretnék mélyebbre ásni, és a most szerzett vagyoni zsákmányt bőven elégségesnek tartom ehhez. Én a mai naphoz viszonyított harmadnapon elindulok Saimuor felé, mely egy város Glavontól három-négynapi járóföldre, keletre. Ha gondolod, tarts velem.

– Saimuor? – kérdezte kissé meglepetten Ethan.

– Esetleg hallottál már róla? – kérdeztem vissza.

– Nem. De te honnan hallottál ilyesfajta helyről?

– Mathilda néni meséiből.

– Ugye tudod, Mathilda néni már elég idős és simán lehet, hogy félretájékozott – mondta Ethan.

– Idősnek idős, de mentálisan még teljesértékű.

– Rendben, ha gondold, akkor nézzünk körül arrafelé is.

Ezt a beszélgetést ezen szavakkal zártuk, majd néhány óra elteltével meg is érkeztünk a falu északi kijáratához.

Út Saimuorba

A délutáni órákban, mikor Glavonba értünk, a Nap már vízzel árasztatta el a homlokainkat, de mi, mint a jól edzett katonák, tartottunk magunkat. Szerencsére eső utáni napok voltak azok, így a lovaink patái legalább port nem vertek fel. Mikor Ethannel szétváltak útjaink, s mindketten az otthonainkba tértünk, igencsak megfáradtan vezettem be a lovamat az istállóba. Apám egy perccel később szintúgy az istállóban tűnt fel, hogy engem köszöntsön, s azonnal beszédbe is elegyedtünk:

– Fiam! Látom egészségben hazatértél. Ennek örülök. – Én éppen háttal álltam neki, s a lovamról szedtem le a dolgaimat, mikor odalépett hozzám, s jobb kezét a bal vállamra téve maga felé fordított engem.

– Hmm, amint látom, megsérültél. – Miután látta, hogy kicsit nehézkesen mozdulok, kissé félrehúzta ruhámat, s látta a kötést. – Remélem megérte, s meglelted, amit kerestél.

– Igen, apám, sikeres útnak könyvelem el… – Ekkor megálltam, mert láttam, amint apám odalép a lovamhoz, hogy megnézze, mi van a kis zsákban, amit hoztam, s mikor meglátta a tallérokat, e szavakat tűzte hozzám:

– Hát ez a pénz? Banditának állták? Hihetetlen…

– A hegyi trolloké volt.

– Akkor végre befejezed ezt a vándorlásos őrültségedet?

– Három nap múlva elmegyek Saimuorba, Ethannel. Elvinném az egyik ládát, hogy tudjak mibe pakolni. Egy ideig el leszek, s ezt a pénzt is magammal viszem.

– Az az Ethan sohasem volt rád jó hatással… Én, nem tartalak vissza. – Ekkor ironikus hangnemre váltott, s e szavakat olvasta rám: – Menj, s legyél vándorbandita. Igazán büszke apa vagyok – s ezzel kiviharzott az istállóból.

Ezt követően bevittem a házba az eszközeimet, páncélzataimat, hogy a következő napokban majd letisztogassam őket. Mivel aznap már elég fáradtnak éreztem magamat, így gondoltam, rám férne némi pihenés. Apám szavait nem éreztem sértésnek, hisz akkor szokott ilyesfajta verbális támadásokhoz folyamodni, ha aggódik értem.

Másnap elmostam a koszban, vérben megmártózott kellékeimet, s megkerestem azt a ládát, amely a lónak is kedvez, s nem esik össze félnapnyi sétát követően. Emellett pedig besegítettem apámnak a kovácsolásban. Az ezt követő napon vettem magamhoz némi eledelt, tettem el magamnak kovát és acélt, s felszereltem a lovamat; majd egyeztettem Ethannel az indulás időpontját, melyet napkelte körülire időzítettünk. Még aznap este, apám megkérdezett az utazásommal kapcsolatban:

– Mason! Biztosan ezt akarod, s nem csak Ethan rángatott bele?

– Apa! Valaki megbízta őket, hogy rohanják le a falut. Azzal, hogy a hegyi trolloknál jártunk, és lerendeztük őket, pontosabban a helyi kirendeltséget, előfordulhat, hogy felbosszantottuk a megbízóikat, s így még erőteljesebb ellenállásra lehet majd számítani a trolloktól.

– Hát ezért kéne itthon maradnod, fiam.

– Azzal többet segítek, ha elmegyek. Így talán, még egy esetleges, következő trolltámadást is meg tudok akadályozni.

– Borzasztóan makacs vagy… Akkor menj, de térj haza épségben! Rendben?

– A makacsságot volt kitől örökölnöm – válaszoltam viccelődve.

Másnap reggel, még indulás előtt, elbúcsúztunk egymástól, s már elindultam a keleti kijárat felé, mikor rohanó léptekre lettem figyelmes. Mathilda néni sietett utánam, az időskorúak futólépteivel, s kiabált utánam:

– Mason, Mason! Most beszéltem apáddal! Elmész ama bűnös városba? Ezért beszéltem neked annyit? Inkább annak örülnél, hogy a hegyekből épségben hazatértél, erre máris nekimész egy újabb borzalomnak. Hmm – mondta lesújtva a hírektől. – Akkor csak menj, de én már vénasszony volnék, s vagy te veszel oda utad során, vagy én nem érem meg hazajöttödet…

– Ugyan, Mathilda néni! – szóltam kedvesen. – Ne mondjon ilyeneket, ön még nem oly korúnak számít.

– Na, indulj, te vakmerő kalandor! – utasított kedvesen végül.

Ezzel tovább folytattam a lóháton való lépteket, s nem messze mögöttem, már Ethan is úton járt. Egy kicsit aggódtam apám miatt, hogy egyedül hagyom, de tudtam, szívós fajtából faragták, s nem adja magát egykönnyen. Mivel kelet felé vettük az irány, vagy fél napokat átívelően verte a szemünket az óriás tűzlabda fényjátéka, viszont ezzel szemben jóízűen eltársalogtam Ethannel. Ezen beszélgetések egyikén tudtam meg, hogy az amúgy két ládát is cipelő lova nem is annyira szerencsétlen, mint amilyennek első ránézésre tűnik, mert azon ládákat Marvin bácsikájával készíttette, tudatosan lovaknak, könnyű, üregesebb fából. S ezután kérdeztem rá:

– Te miképp állsz az ácsolással? Mikor léphetsz mesteri szintre?

– Egy-két év, Marvin bácsikám szerint. És te a kovácsolásban?

– Körülbelül egy év. Nem lennék így lemaradva, ha nem töltenék annyi időt a kardforgatással. – Ez persze mindkettőnkre igaz volt és egyet is értettünk ebben, de hát mindenkinek megvan a maga fontossági sorrendje.

Azt az éjszakát a szabad ég alatt töltöttük el, egy erdő szélén. Így el is osztottuk egymásközt a munkát: ő köveket gyűjtött, én pedig rőzsét, s vaskosabb faágakat a tűzrakáshoz. Az első éjszakánk csendesnek és pihentetőnek bizonyult.

A következő nap közepe táján jöttünk rá, hogy iránytűt egyikünk sem hozott magával. Ez persze akkor még nem bizonyult súlyos problémának, hisz a Nap állása szerint tudtunk tájékozódni.

A második éjszakánk már egy másik erdő szélen töltöttük, s ezen esténk is könnyednek indult: Ethan elővette az előző este összeszedett köveket, melyeket magával hozott, én pedig ismételten elmentem fát szedni. Ismét felélesztettünk egy tüzet, majd még az ontotta magából a hirtelen felcsapó, s lenyugvó lángjait, mi nyugovóra tértünk. Viszont éjféltájt egy arra járó szürkefarkas zavarta fel álmainkat. Az első pillanatban, mikor kinyitottam a szemem azt gondoltam, csupán egy távoli vadállat hangja, de egy szempillantás alatt feleszméltem, hogy ez a hang igencsak közelről érkezett. Ekkor gyorsan megragadtam a magam mellett őrzött kardomat, s körülnéztem, majd megpillantottam, amint Ethan egy vaskosabb ágat szorongatva két kezében, próbálja kivédeni, hogy a farkas a nyakának essen.

Óvatosan odasiettem a farkas háta mögé, s némiképp mélyen meghasítottam a nyakát. Ám ebbe még nem halt bele a megvadult állat, hátat fordított, felém vette tekintetét, s nekem ugrott. Tudatlan állat, akaratlanul, de beleugrott a kardomba, mely átmetszette a mellkasát. Ezután már nem aludtunk vissza, hanem amíg én tüzelőnek való után kutattam, Ethan darabjaira szedte az állatot, hogy megsüssük.

Hajnalhasadtára sikerült is elkezdeni a sütést. Eléggé meggyürkőztető feladatnak ígérkezett olyan fadarabokat találni, melyek nyársként funkcionálhatnak együtt, de végül ez is sikerült. Késő délelőttre pedig már jóízűen ettünk is az elejtett vadból. A maradékot pedig elcsomagoltuk az útra, amit nagyban folytattunk is, mivel a hússzag miatt megnőtt a vadak támadásainak esélye. Ezért harmadnap a vágtatásé volt a főszerep, melynek meg is lett az eredménye, mert napnyugtát követően nem sokra meg is érkeztünk egy városfalhoz, melynek hatalmas kapuja magasan fölénk tornyosult. Ekkor átvillant a gondolataimon, hogy Glavon igencsak elszigetelt egy falu, mert az ezidáig megtett út során egyetlen emberrel sem, de még trollal sem találkoztunk. A vasrácsos bejáratot két őr vigyázta, s mikor mi odaléptettünk, a két fegyveres közül az egyik odalépett hozzánk, s szólt:

– Banditákat nem látunk szívesen.

Eleinte nem értettem, aztán magamra néztem, majd Ethanre, s ráeszméltem, hogy az összevérezett páncéljainkra gondolt és világossá vált. Ezután röviden összefoglaltam a velünk történteket, s átnézetettem a kapuőrrel a holmijainkat, hogy megbizonyosodjon a szavahihetőségemről. Ekkor jutott tudomásunkra, hogy tényleg Saimuorba értünk-e. Miután látta, hogy szándékaink tiszták, ekként választolt mogorván:

– Rendben. Fejenként húsz-húsz follagen lesz, s odabenn csutakoljátok le magatokat, kölykök.

Odaadtuk neki a kért összeget, Ethan pedig gyorsan megszabadult az aprótól, s tizenkét follagent, a hegyekben szerzett százhúsz follaginnel fizetett ki. Majd felnyitották előttünk a vaskeretet, és beengedtek a városba.

Átlépve Saimuort és a külvilágot elválasztó határon, egy macskaköves úthálózat, s mérhetetlen mennyiségű színpompa fogadott bennünket. Lepattanva a lovainkról, vezetve őket, elkezdtünk szétnézni a városban. Ehhez hasonló látványt csak Savgardban láttam, mikor apámmal le kellett szállítanunk néhány fejszét, öt-hat éve, egy megrendelőnek. Egy faluval ellentétben, legalábbis számomra, rengeteg ember járkált fel-s alá az utcákon, mindeközben pedig kerestük, hogy hol tehetnénk nyugalomra a fejünket.

Egyszer aztán egy kisebb embertömeg mellett próbáltunk átvágni, mikor megláttuk, amint egy csuklyába öltözött férfi átsuhan a tömegen, több embert fellökve, s egy fiatal, harmincas éveiben járó hölgy válláról lekapta a táskáját. Én ezt látva, odaszóltam Ethannek:

– Fogd a lovam, én elkapom azt a fickót! – Mindeközben pedig többen kiáltották: „Tolvaj!”

El is kezdtem szaladni a férfi után, de csak nem értem utol, így amikor elég közel kerültem már hozzá, előrántottam hüvelyéből a kardom, s annak segítségével gáncsoltam el a futóbajnokot, aki ettől fejjel zuhant a földre, ám kezével hárította az esés következtében kialakuló sérüléseket. A táska, melyet ellopott, úgy kétlábnyi távolságra repült el tőle. A lábammal hátára fordítottam a férfit, kardomat a nyakának szegeztem, s megkérdeztem tőle:

– Miért vetemedett arra, hogy egy fiatal lánytól lopjon?

– Hm. Nem illik más dolgaiba beleütni az orrod, gyermek – válaszolta, mintha ő lenne a sértett fél.

A leesett csuklyája miatt tisztán látni véltem arcát, s nem láttam mást, mint sötétséget árasztó, mogorva szempárt, egy ápolatlan bajuszt, s egy kopasz fejcsúcsot.

– Értem – válaszoltam vissza – Ön csak egy kicsinyes bűnöző. Sajnálom…

Ekkor a jobb felkarjára – mellyel ellopta a táskát – helyeztem a kardom végét.

– Mit akar?

Kissé belemélyesztettem a kardomat a karjába, s húztam bele egy körülbelül egyhüvelyk hosszúságú csíkot. Úgy intéztem, hogy vérezzen, s a seb is csak hegesedve gyógyuljon be. Viszont odafigyeltem, hogy maradandó kárt ne okozzak, ezzel csupán egy rossz emléket kötöttem az illetőnek a bűnözéshez. Természetesen még húztam a kardomat a karjában, ő némiképp nyivákolt, de miután végeztem, elvettem a kardomat, s mondtam neki:

– Végeztem. Most, kérem, távozzon, s hagyjon fel a bűnözéssel. Ha legközelebb is lopáson kapom, kénytelen leszek tőből levágni a karját.

Ekkorra a gonoszsággal teli tekintete átfordult rémülettel teltté, s csak bólogatott, majd amilyen gyorsan csak tudott felállt, s kezével a sebét szorítva elrohant. Visszatettem a kardomat a helyére. Ezután pedig megnéztem a táskát, melyben néhány darab megtöltött kis, barna bőrzsák volt. Megnéztem, s a zsákok follagenekkel voltak megtömve. Visszazártam a zsákokat, a vállamra vettem a táskát, s már elkezdtem lépdelni visszafelé, a tett helyszínére, mikor az egyik közeli bokor felől suttogó hangot hallottam:

– Ő az?

– Huh? – kérdeztem vissza, miközben hirtelen megfordultam és a bokorhoz léptem, de nem volt ott semmi.

Visszatérve egy félelemtől izzó, kisebb tömeg fogadott, s persze Ethan a két lóval. Az emberi sokaságból kikerestem tekintetemmel a hölgyet, aki áldozatául esett a lopásnak, odamentem hozzá, és átadtam neki a táskát. Ő belenézett, majd vissza rám, s ezen szavakat tűzte hozzám:

– Köszönöm, ismeretlen idegen.

– Oh, semmiség, csak jól jöttek össze a körülmények – válaszoltam szerényen.

– Más simán elsétált volna a táska tartalmával – kedveskedett a hölgy. – Így legalább a nevedet elárulnád, ha már ilyen jótétlélek vagy?

– Öhm… Mason Hellmont – mondtam habozva.

A tömegből ismét, mintha egy hang szólt volna mögűlem:

– Te – hallatszódott suttogva.

Én rögtön hátat fordítottam, de újra nem volt ott senki. Nem is volt túl sok időm ezen tépelődni, mert a hölgy folytatta mondandóját, én pedig visszafordultam hozzá:

– Engem May Livtonnak hívnak. Tehetek érted valamit?

Ekkor rámutattam a két ló mellett álló Ethanre, s mondtam:

– Ő ott a barátom, s azok ott a lovaink. Éppen szállást keresünk. Nem tudom, ismersz-e errefelé egy helyet, ahol megszállhatnánk?

– Gyertek a Livton Fogadóba. Kövessetek! Pont oda tartok.

Jeleztem Ethannek, hogy kövessen és csatlakozzon hozzám és Mayhez.

A Livton fogadó

Ethan visszaadta a lovam kantárát, hogy könnyebben tudjunk haladni, s ekként gyalogoltunk végig az utcákon: bal szélen Ethan, két ló egymás mellett, én, s végül, May. Útközben természetesen elmeséltem Ethannek, May ajánlatát, Maynek pedig a velünk történteket és séta közben megkérdeztem tőle:

– Honnan van az a sok… – itt megakadtam, mert kellemetlenül éreztem, hogy folytassam, de May egy cseppet sem érezte rosszul magát a kérdéstől.

– …pénz? – fejezte be a mondatot, s folytatta. – Vannak, akik előre foglalnak szállást nálunk, és most többen fizettek. Gondolom a tolvaj ezt figyelhette ki.

– Értem. És ilyen eshetőségekre nincs veled senki, aki megvédene? – kérdeztem.

– De, apám, Larry Livton. Most viszont a fogadóban maradt, elszámolni a bevétellel.

– A lovainkkal mi lesz? – kérdeztem tovább

– A fogadónk melletti istállót, a nálunk megszálló átutazók jószágainak tárolására alakítottuk ki – válaszolta kedvesen May.

Ezen beszélgetést követően nem sokra meg is érkeztünk a Livton Fogadóba. A közvetlen mellette kialakított istállóba bevittük a lovainkat, majd állatainkról leszerelve a holmijainkat átsétáltunk a kétszintes fogadóba. May természetesen mutatta nekünk a járást, és kísért minket.

Belépve a földszinten találtuk a portát, s a különálló étteremként is működő termet. Nem volt oly nagy fogadó, de néhányan így is ültek az asztaloknál, s néhányan ettek, iszogattak. Az ezt követő pillanatban lépett ki egy hatvanas éveiben járó úriember, aki azonnal köszöntött is bennünket:

– Üdvözöllek benneteket a Livton fogadóban! A nevem Larry Livton. Miben lehetek a szolgálatotokra? – kérdezte, mint egy már ezerszer elismételt, betanult szöveget.

– Jó estét kedves uram! – kezdtem bele mondanivalómba. – Megszállnánk itt két…

Ekkor Ethan félbeszakított:

– Legyen inkább három éjszaka.

Én bólintottam, s Livton úr folytatta:

– Állatok vannak-e?

Ekkor elmondtuk, hogy hány állatunk van, s már az árat mondta volna, mikor May elmesélte a frissen történt lopási eset részleteit, s ezzel fejezte be mondandóját:

– Nos, apa, ezért a hősiességért kaphatnának valami kedvezményt?

– Hát, lássuk csak! Akkor a háromszázkilencven follagen helyett, legyen… mondjuk… háromszázhatvan – mondta Livton úr, komoly hangon, mintha éles fejtörést okozott volna neki kiszámítani a végösszeget.

– Na de apa! – szólt meghökkenve May, gondolom apja fukarkodása hallatán.

Persze én ezt követően, gyorsan reagálva próbáltam feloldani az épp készülőfélben levő kellemetlen helyzetet:

– Hálásan köszönjük a kedvezményt uram! Elfogadjuk. – Természetesen ez az ár tartalmazta az állatok gondozását: pucolását és etetését; és a mi reggeli és esti betevőinket is.

És ekkor elkezdtem számolgatni az egyik tarisznyámból a kért összeget, amely végeztével letettem a pultra a háromszázhatvan follagent. Ekkor jegyezte meg Livton úr:

– Mind aranyba? Öröm veletek találkozni. Már csak a másik jövevény nevét kérném, a szobátok és lovaitok felcímkézéséhez – tette hozzá boldogságtól eltelve.

Az én nevemet már említette May, a történetmesélés során, így én már csak ennyit szóltam könnyedén:

– A barátomat Ethan Hiwnernek hívják.

Ám ekkor May valamiért furcsán nézett rám, aztán Ethanre. De ezzel nem volt túl sok időm törődni, mert azonnal adták is a szoba kulcsát, s May vezetett is fel a portáspult melletti lépcsőn az első emeletre, ami egy folyosó volt, nyolc-nyolc ajtóval mindkét oldalon. Odamentünk a jobb oldali, „VI”- os jelzéssel ellátott ajtóhoz. Itt May kinyitotta nekünk az ajtót, majd kivette a zárból a kulcsot, s átadta nekem. Mielőtt elsuhant volna, megkérdeztem tőle:

– A folyosó végén lévő választófal és a jelzés nélküli ajtó mit rejt?

– Oh az… A mi lakrészünket apával. Tudod ez nekünk az otthonunk is, és a megélhetésünk is. De ami fontos, a reggeli reggel hét és nyolc között van, a vacsora pedig este hét és tíz között.

Ezután elköszöntünk egymástól, s kettesben maradtam Ethannel, akivel megbeszéltem, hogy az övé lesz a külső, ablakfelöli ágy és éjjeliszekrény, az enyém pedig a belső, ajtó felöli.

– A részemet akkor most fizetném – folytatta tovább Ethan a beszélgetést.

– A vendégem vagy. Nem tartozol semmivel. Én bólintottam rá a három éjszakára – mondtam neki határozottan.

– Pfú! Egyszer a jószívűséged okozza a veszted, Mason – mondta Ethan, miközben megint mélyen a szemembe nézett azzal a szomorú tekintetével.

Ezen szóváltásunkat egy hosszabb csend követte. Aznapi nyugovóra térésem előtt viszont volt még egy-két szó, mi elhangzott kettőnk közt. Éppen a fényesen ragyogó Holdba, s csillagokba bámult, miközben az ágyán ülve törökülésben egyszer csak felém billentette fejét, s e szavakat tűzte hozzám:

– A világ nem lenne egy sokkalta szebb hely a trollok nélkül? – mondta, mintha isteni válaszra várna.

– Ezen még így nem gondolkodtam. Miért? – kérdeztem elmerengve kérdésén.

– Csupán érdekelt a véleményed. De nem számít, feküdj csak le. Én is nemsokára követlek – mondta Ethan, valamiért elszomorodva, mintha a messiás segítségéért esedezne, miközben visszafordította a fejét az éjszakai égbolt látképe felé.

Másnap késő reggel keltem, annyira későn, hogy a reggelit is lekéstem. De, persze nem is voltam annyira éhes. Ethan sehol se volt. Lementem a földszintre, s csak egy szíverősítőt kértem. Abban a pillanatban csak én és May voltunk a teremben, így egy egyszerű kérdéssel indítottam:

– Ki van a pult mögötti ajtón túl?

– Ja, ő csak Louis, a szakácsunk. Már javában készíti az ebédet – válaszolta May.

Egy hosszabb szünetet közbeékelve tettem fel a kérdést, ami valóban érdekelt:

– Tegnap mintha furcsáltad volna Ethan barátom nevét. Miért?

– Ethan Hiwner, jól emlékszem?

– Igen – feleltem.

– Tudod, néhány esztendővel ezelőtt, úgy öt-hat éve, járt itt egy idős, Vayn nevű mester, egy, a barátodhoz hasonlóan, Ethan Hiwner nevű fiúval. Vayn mester volt az, aki harminckét esztendővel ezelőtt megmentette az akkor még falunak számító Saimuort. Neki köszönhetően honol béke azóta is, a mára már várossá cseperedett szülőfalumban. Akkor még elég kicsi voltam, így nem emlékszem túl sok mindenre, de arra igen, hogy ezután költözött el Saimuorból Vayn mester.

– Dereck Vayn mester? – kérdeztem vissza.

– Igen. Talán ismered?

– Áh, csak látásból – hazudtam, hogy elkerüljek egy tucatnyi felesleges kellemetlen kérdést. – De meghalt.

– Oh, sajnálom – tette hozzá együttérzően May.

Ezután nemsokra nyílt a fogadó bejárti ajtaja, s Ethan tért vissza, akit kérdőre is vontam:

– Hol jártál?

– Szétnéztem a városban, s vettem egy iránytűt. Tudod, amit egyikünk se hozott, így kemény húsz follagenembe fájt a műszer. Gyere, nézzünk még körül a városban!

– Rendben – válaszoltam enyhe nyugtalansággal –, csak visszamegyek némi pénzért, s reggelinek valóért.

– Szóval megint késő reggelig aludtál… Itt megvárlak – mondta Ethan, miközben én már a cuccaim összeszedéséért indultam meg.

Miután visszaértem, elkezdtük bejárni a várost, s több üzletbe is benéztünk. Én a szakadozni kezdő, régi kardhüvelyem helyett vettem egy újat, ötven follagenért. Jó délutánig eltöltöttük az időt, mikor is Ethan megkérdezte:

– Ugye rájöttél, hogy miért nézelődünk?

– Nem vagyok benne biztos, de… szerintem azért, mert ránk fér egy kis kikapcsolódás – mondtam vidáman, majd ezután folytattam komoly hangvételre váltva. – S természetesen turistaként beleolvadva a városba akarsz némi információt kisajtolni a trollokról. Ami nem rossz ötlet, de én már unom a városnézést, még ha a város egyik felét is jártuk csak körbe. Láttam egy jól futó kocsmát a nézelődés közepette, s ha az ember valamit meg akar tudni a helyiekről, a legjobb benézni a kocsmájukba.

– Te aztán tudsz beszélni… – mondta kimerült hangsúllyal Ethan. – De igazat beszélsz, ideje borral ünnepelni a Saimuori utunkat – fejezte be, barátom, humorosan.

Így benéztünk a kocsmába, amely az első három óra elteltével nem tűnt túlságosan jó ötletnek. Ethan megivott néhány pohár bort, én pedig néhány pohár pálinkát, s mindeközben füleltük a körülöttünk levők sutyorgásait. Lassan iszogattunk, hogy minél kevesebbet kelljen meginnunk a hallgatózáshoz, mindeközben ide-oda ténferegve mozgolódtunk a kocsmában. A negyedik órában végül csak elkaptunk két negyvenes-ötvenes éveiben járó, agyonhasznált ruhájú urat, amint arról diskurálnak, hogy a trollok késnek a munkáért járó fizetséggel, s ez aggasztja őket, mert átverést szimatolnak. A mellettük levő asztalnál ülve hallgattuk őket észrevétlenül, miközben az italainkat kortyolgattuk, s így kiderült, hogy még aznap este találkozójuk lesz az egyik hírvivő trollal. A nagy mennyiségű alkoholtól már nem tudták tartani magukat, és a suttogás helyett már-már normál hangerőn beszélték meg azon dolgaikat, amit amúgy négyszemközt kellett volna. Egyszer aztán felpattantak, s elindultak a kocsma kijárata felé, ennél fogva mi is elkezdtünk mozgolódni, s óvatosan osontunk utánuk.

A város utcái még sodortak embereket, így volt kik között bujkálnunk, hogy a két, kissé részeges úr ne vegyen észre. A város olyan szegletein vergődtünk, ahol Ethannel még nem jártunk, s a város, talán legeldugodtabb kisutcáin – ahová már a macskakő se ért el – mentünk végig, egészen egy sikátorig, ahol bizony végül megpillanthattunk egy világosbarnás trollt. A két férfi bement előttünk, s mi a sikátor bejáratánál lapulva hallgatóztunk egy kis ideig:

– Hoztad a pénzt öreg? – kérdezte az egyik férfi.

– Itt van, itt van. A kétszáz follagen – mondta a troll.

Ekkor felcsendült bennem a harangszó, hogy eme hangot már hallottam valahol. Ő volt a suttogó hang a bokorból és a tömegből. Mindeközben pedig folytatta a részeg férfi:

– Arról volt szó, hogy fejenként, s nem összesen, te kis hazug.

S mielőtt még heves vitába fulladthatott volna a beszélgetésük, mi Ethannel, felfedve magunkat, beléptünk a sikátorba, kardunkat előrántottuk, majd Ethan hadtiszt módjára elkezdte utasítgatni a sikátorban levőket:

– Mindhárman! Le a földre! A zsebeitekben lapuló kis tőröket szép lassan vegyétek ki, és csúsztassátok felém.

Ekkor Ethan közelebb lépett hozzájuk, ám amíg az egyik férfi és a troll engedelmesen cselekedtek, addig a másik férfi előrántva a tőrét, megdobta Ethant. Ő ezt szépen védte, de ezek után a késdobó jobb vállába, mellyel dobott, elég mélyen beleszúrta kardját, s ekként folytatta:

– Azt mondtam lassan. Tán süket vagy? – kérdezte gúnyolódva barátom, miközben a férfi kissé kiabált fájdalmában.

Ezután Ethan kihúzta kardját, majd a középen fekvő trollt a lábával hátára fordította, s elkezdte kikérdezni:

– Minek bérelted fel ezeket az embereket?

– Fiacskám… én ne… – Itt Ethan félbeszakította a trollt, s folytatta a vallatást:

– Válaszolj, és ne rizsázz! – Ekkor Ethan már odaszorította a troll nyakához a kardját.

– A felettesem kért meg rá, hogy keressek két piti bűnözőt, hogy megfigyeljék Mason Hellmontot.

– Engem? –kérdeztem megdöbbenten.

– És ki a felettesed, te álnok? – kérdezte dühödten Ethan.

– Holnap, este tíz körül, találkoznék vele a város déli csücskében, a kis tónál. Kérlek, most már hagyj elm… – A troll könyörgését Ethan vágta félbe, azzal, hogy felmetszette a troll nyakát, s már készült, hogy egy jól irányzott kardcsapással végez a két részeggel is, mikor én villámként kardja alá helyeztem az enyémet, ezzel megakadályozva a kettős gyilkosságot, amit tervezett. Ezen mozdulatom közben Ethan halk szavát hallottam:

– Te meg mit…

– Elég volt! – kiáltottam rá, majd a két remegő részegre néztem, s folytattam. – Uraim, önök most menjenek haza! Ha bűnözésen kapom önöket, levágom az egyik karjukat tőből. Rendben? Kezdjenek rendes életet! A pénzt nyugodtan megtarthatják, de a tőreik itt maradnak.

Ezután a két részeg feltápászkodott, majd elrohantak. Ethan felém vette tekintetét.

– Az egyik majdnem végzett velem. Miért véded hát? – kérdezte nyugodt hangon, miközben visszahelyezte hüvelyébe kardját, és a sikátor kijárata felé lépett négyet, majd megállt.

– Te sokkal erősebb vagy azoknál az egyszerű bűnözőknél, esélye se volt, hogy megöljön téged. De nem ez… – Ekkor a kardomat leeresztettem, de mérgemben a markolatát szorítottam.

– Ne szorítsd a kardot, attól darabosak lesznek a mozdulataid! – mondta segítőkész hangsúllyal Ethan.

– Huh! – lepődtem meg, majd elszomordva folytattam:

– Miért hazudtál, s vezettél félre? Jártál már Saimuorban, ráadásul a mesterrel. Ismered ezt a helyet. Emellett tudtad, hogy a trollok képesek beszédre és komolyabb fegyverhasználatra, mégis elhallgattad ezeket előlem… Legalább nézz a szemembe, ha hozzád beszélek!

Ekkor Ethan szembefordult velem, s szomorú szemeivel csupán ennyit mondott:

– Én nem küzdök meg az egyetlen igaz barátommal, főleg most nem, mikor a vakító düh vezérli. – Ezen szavakra lazítottam a kardom fogását, majd nyugodt hangon folytattam:

– Most menj! Majd később én is követlek.

Nem tudtam mit kezdeni a helyzettel. Még szembesítéskor sem volt hajlandó elárulni, hogy miért tartott a hazugságok hálójában. De mivel már több, mint tíz éve ismertem, bíztam benne, s nem kényszerítettem válaszadásra.

– Ebben a városban éjszakára, biztosan nem hagylak egyedül – mondta magabiztos hangsúllyal.

– Mindig olyan könyörtelen vagy – válaszoltam szomorúan.

– A trollok szörnyetegek. Egy szörnyeteget pedig csak egyféleképpen győzhetsz le véglegesen, ha te magad érdemben nagyobb szörnyeteggé válsz az ellenségednél – felelte erre hideg hangon Ethan.

– Ettől félek; hogy a szörnyeteg elnyeli a barátomat.

– Menjünk! – mondta nyugodtan.

Ekkor én is elkezdtem lépni a sikátor kijárata felé, de mielőtt még bármelyikünk kilépett volna abból a zsákutcából egy gondolatomat akaratlanul hangosan kimondtam:

– Bárcsak ne lennél ennyire kegyetlen és gonosz.

Erre a mondatra, mintha Ethan meghökkent volna, s egy pillanatra megállt, majd elindultunk vissza, a fogadó felé. Aznap már egy szót se szóltunk egymáshoz, de a következőn is csak a szükségeseket beszéltük meg.

A második fogadóban töltött nap reggelére a farkasból visszamaradt némi hús már tönkrement, így azt kidobtuk. Este kilenc körül elindultunk megkeresni a kis halásztavat, amiről a troll beszélt a sikátorban. Az út során mondatként rákérdeztem:

– Gondolom ez az a halastó, ahová egyszer eljöttél a mesterrel halászni, mikor beteg voltam.

Némán hallgatott, mintha költői kérdést kapott volna, de nem zavart, mert a nem választ is lehetett értelmezni. Mikor odaértünk, az egyik kispadra leülve várakoztunk, s bámultuk a víz tükrén megcsillanó közeli fáklyák fényjátékát, közben hallgattuk a tücskök nyugtató szólamait. Ám nem tartott túl soká, s az egyik bokorban egy kis zöld troll fejet véltem kivenni. Utánaszaladtunk Ethannel, én hátulról ráugrottam, amivel gyorsan földre tepertük. Ezután Ethan előrántotta a kardját, s elkezdte kikérdezni a trollt, akárcsak a sikátorban:

– Elég a játszadozásból! Ki osztogatja a trolloknak a parancsokat? – kérdezte hirtelen mélyről jövő haraggal.

– A fecsegést nem hagyták… – kezdte a troll, Ethan szerint feleslegesnek ítélt beszédét, ezért levágta az egyik ujját

– Öhmm… Öh… – nyögdécselt a zöld törpe, s ekkor kezdtem el én is kérlelni a trollt:

– Kérem, mondja el, amit tudni szeretnénk, különben Ethan barátom lassan fogja halálra kínozni. És azt én se szeretném. Kérem!

– Hmm. Pimasz kölyök – makacskodott a troll. – Ekkor még egy ujjat veszített, továbbá a másik kezének kézfejét.

Ezután hosszas kínlódás után összeszedte magát a troll, s megeredt a nyelve:

– Te kegyetlenebb vagy, mint maga a Troll Lord. Még ő sem mosolyog így kínzás közben, ahogy te – szegezte a troll Ethannek a szót.

– Köszönöm. És hol éldegél ez a Lord? – kérdezte Ethan.

– Valahol a hegyekben.

– Kérem, ez még nem elég pontos számunkra, legyen részletesebb! – Kérlelésem közben Ethan már a troll arcára helyezte kardja végét.

– Egy fenyveserdő közelében. Többet én sem tudok. Oda csak az elit tagok mehetnek, én csak egy középpályás vagyok. Kérlek ne… – Ekkor Ethan a troll háta mögé állt, a nyakának szegezte a kardot, s azt mondta:

– Látod azt a kedves fiút, aki az életedet próbálja menteni? Ő Mason Hellmont. Miért is kell őt megfigyeltetni?

– Me… mert a jóslat szerint „Eljő egy Hellmont nevű fiú, egy kovács falubeli kardforgató, ki a trollok dicső vezérének életét oltja majd.” Semmi többet nem tudok. Kérlek!

– Figyelj, troll! Általános esetben most végeznék veled. – Ekkor a troll nyöszörgött, de Ethan ekként folytatta: – Viszont nem akarok a barátommal kardpárbajba keveredni, ezért most szabadon engedlek. És ezért üzend meg a barátaidnak, hogy Mason Hellmont miatt vagy életben. Értetted?

– I… igen, természetesen. – Ekkor Ethan elengedte a trollt, aki aztán eltűnni látszott a fák között.

– Köszönöm – mondtam barátomnak megkönnyebbülve, hogy élve elengedte a trollt, majd megöleltem s azzal folytattam: – Tartsd meg ezen jó szokásod! Rendben?

– Ha tudtam volna, hogy ez neked ennyit jelent… – mondta elgondolkodva.

Ezután visszafelé vettük az irányt a fogadóba, s közben tudtam, hogy a troll által elmondott információmorzsa nagy előrelépésnek tekinthető, de közel sem elég. Ezért is volt azon gondolatom:

– Szükségük van olyasvalakire, aki már bejárta Triwaan egész térségét…

Erre Ethan is csak egy néma bólintással tudott felelni, hisz ő sem ismert ilyen személyt. A fogadóba visszatérve, utolsó fogadói álmom előtt felkerestem Livton urat, és érdeklődtem nála, egy világjáró után. E szavakkal válaszolt:

– Igen, ismerek egy nagy kalandor alkimistát, Laslow Lasarust, aki Endveirben él, innen délkeletre. Ez egy kisváros, amely nincs is messze, csupán egy-másfél napi járóföld távolságra.

A válasznak nagyon megörültem. Miután megköszöntem Livton úrnak az információt, és a rám szánt időt, felmentem a szobánkba, hogy informáljam Ethant is. Lefekvés előtt még összecsomagoltunk, majd reggel kikértük az istállóból Maytől a lovainkat, felszereltük őket, az egyik saimuori péktől vettünk friss cipókat, s útrakeltünk Endveir felé.

Bányafeltárás

Alig hagyta el a horizont határait Saimuor városfala, Ethan megkérdezte:

– Hogy tudsz ennyire kegyes lenni másokkal? Azokkal, akik édesanyád gyilkosaival dolgoznak együtt?

Ezen kérdésen rövid ideig rágódtam, majd ezt feleltem:

– Igazad van, anyám gyilkosaival dolgoznak, de ez nem jelenti feltétlenül azt, hogy mindannyian tisztában is vannak azzal, hogy ilyesfajta bűnösökkel tevékenykednek együtt. Vegyük például azt a két embert, akiket a megfigyelésünkre állítottak: azt sem tudták, mi céllal teszik, amit tesznek, csupán követték a pénz szagát. Senkit sem ítélhetünk el néhány tette alapján. A rossz ember is cselekedhet jószándékból, de ha radikálisan teszi azt, átléphet határokat, és ezáltal válik rossz emberré. Ám ez hasonlóképp igaz a jó emberekre is, mint te.

– Tegnapelőtt még „kegyetlen és gonosz” voltam, nem?

– A felesleges erőszak az, de te nem vagy rossz ember, ők sokkal önzőbbek.

– Te mennyire naiv vagy – jegyezte meg viccelődve Ethan.

– Te pedig túl bizalmatlan az emberekkel – válaszoltam hasonló hanglejtéssel.

Majd a nap közepe táján az egyik, utunkat szegezte erdőben, találkoztunk egy négy bőrsátorból álló, fegyveres erdei troll csapattal, akik elintézése közben pozitívan állapítottam meg, hogy Ethan egyikükkel sem végzett.

– Most, hogy itt végeztünk, indulhatunk is tovább – mondta Ethan.

– Várj még! – válaszoltam vissza, miközben odaléptem az egyik földön fekvő zöld aprósághoz.

Megböködtem a lábammal, a nyakának szegeztem a kardom, majd Ethan szerepét kipróbálva, elkezdtem kikérdezni.

– Honnan szereztétek a tőreiteket és a dárdáitokat?

– Hát… hát… – remegte a troll. – Ekkor odanyomtam a kardom végét a nyakához.

– Röviden, tömören, a lényeget! Világos? – kérdeztem, mintha dühödt lennék.

– Időnkét kapunk a bányász barátainktól.

– Azok kik? – fordítottam a kardom, mintha a vágás szögét keresném.

– Az endveirek – folytatta a troll pánikolva –, ők segítenek minket a túlélésben. Kérlek ne…!

Már a „kérlek” szó előtt felemeltem kardom, s ájulásra csaptam, hogy a továbbiakban feleslegesen ne nyivákoljon. Ekkor odafordultanm Ethanhez, aki megdermedve a megdöbbenéstől, csak ennyit mondott:

– Ez meg mi volt?

– Vallatás? – válaszoltam vissza kérdéssel.

– Öregem! Te tele vagy meglepetéssel, mint a karácsony – viccelődött a barátom.

Már lement a Nap, mikor Endveirbe értünk, legalábbis a kint levő tábla szerint. Értetlenül lépdeltünk lovainkkal a kikopott földesutakon, mert többségében romos házak, kitört ablakok fogadtak. Néhány ház ablakában látható volt, amint egy emberi alak hirtelenjében elsuhan, vagy ijedten bámul ránk. Emellett egyes házak a tényleges kifosztottság jeleit hordozták: körülöttük szétszórt eszközök, mint kalapács, csákány, balta, és bútordarabok, vagy épp egész bútorok voltak láthatók.

Olyan érzés fogott el, mintha egy kísértetvárosba értünk volna. Szerencsénkre a Hold világa alatt nem a mély sötétségben kellett kutatnunk. Így csakhamar siker koronázta a Lasarus utáni keresést, hisz az egyik ház elé ki volt tűzve egy tábla, melyre azt írták: „Lasarus Lab.” Természetesen ezen ház ablakai is töröttek voltak, habár nem voltak szétszórt holmik körülötte.

Kikötöttük a lovainkat, majd a ház ajtaja felé vettük az irányt. Odaléptem a ház résnyire nyitott bejárati ajtajához, melyet elkezdtem befelé tolni, s erre bedőlt, hangos csattanást hagyva maga után.

– Bontakozz csak ki nyugodtan, Mason! Nincs itt senki – viccelődött Ethan.

Ekkor viszont egy lány szólt:

– Mit akartok még itt? Nem rendeztetek még elég nagy pusztítást mára?

– Huh! – néztem magam elé, majd a tőlünk jobbra lévő válaszfal mögötti konyha ajtórésén, egy körülbelül velünk egykorú lány ugrott elő a semmiből, egy-egy tőrt szorongatva a kezei közt.

– Hát ti meg kik vagytok? – kérdezte, láthatóan igencsak meglepetten.

– Vándorok – mondta Ethan. – Na és te?

– A nevem Emma Lasarus. Miért jöttetek ide.

– Lazlow Lasarust keressük a triwaan-szigeti ismeretei miatt. Egyébként én Mason Hellmont vagyok, ő pedig itt a barátom, Ethan Hiwner.

– Én a lánya vagyok… A Hellmont nevet emlegették, mikor itt jártak a trollok. – Ekkor a legrosszabbra számítva, Emma támadásra készen állt.

– Trollok? Kis zöld emberszerű lények? – kérdeztem.

– Trollok, de nem olyan kicsik, és nem is zöldek voltak. Inkább sárgásbarnák és vagy négy-ötláb magasak lehettek.

Ekkor Ethannel kikerekedett szemekkel bámultunk, s vártuk, hogy Emma folytassa: