Marcin Świetlicki

TIZENHÁROM

Prae Kiadó, Budapest, 2022

Fordította: Wolosz Vera

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Marcin Świetlicki: Trzynaście. © 2007, 2011,
Wydawnictwo EMG, Kraków

© Marcin Świetlicki

First published by EMG, Cracow 2007.

Published in agreement with EMG, Cracow

Fordította: Wolosz Vera

A borító Szalay Miklós munkája

Minden jog fenntartva. Bármilyen másoláshoz, sokszorosításhoz, illetve adatfeldolgozó rendszerben való tároláshoz a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Hungarian translation © Wolosz Vera, 2021

Hungarian edition © Prae Kiadó, 2021

A PRAE.HU Kft. kiadása, 2020

2092 Budakeszi, Rákóczi utca 103.

A kiadásért felel: Balogh Endre

Felelős szerkesztő: Péczely Dóra

Olvasószerkesztő: L. Varga Péter

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-615-6199-42-3

Első fejezet

– Hohohó! – szól a mester.

A mester az Irodában üldögél, hol másutt is lehetne?

Az Iroda egy afféle csehó Krakkóban, a Szent János utcában.

A sápadt napkorong magasan áll.

Apró szemű, tétova tavaszi eső szemerkél.

A mester egy magas bárszéken ücsörögve tartja szóval a pultost. Lényegtelen dolgokról locsog. Beszél, csak hogy mozogjon a szája. Beszél, hogy kapcsolatot létesítsen a dolgozó néppel, a társadalommal.

A pultos jólnevelten hallgatja.

Ha kicsit távolabbról szemrevételezzük a helyzetet, valószínűleg úgy fest, mintha a poharakat törölgető, kurtára nyírt, nyúlánk, fehér ruhás férfi oda se bagózna a bárszéken egyensúlyozó, dagadt, ősz pasasra. Pedig figyel.

Hétfő van, 2006 májusának első napja.

Sok éve már, hogy a mester ebbe a kocsmába jár.

Valamikor mindenki ide tódult. Most csak idegenek jönnek, meg a mester.

Mert az Iroda nem olyan már, mint az előző szezonban volt. Márciusban felújították, változtattak a falak színén. Derűsebb lett így. Modernebb és derűsebb. Akárcsak az egész ország.

Új vezetőség végezte a felújítást. Mindig minden a felújítással kezdődik. Amikor az Iroda előző tulajdonosa eltávozott (nyugodjék békében), a helyet egy titokzatos tulajdonostárssal karöltve a pultos vette át. Az új tulaj sosem bukkant fel az Irodában, sosem ismerte meg őt a mester.

Annyi baj legyen. A mester már nem óhajt új emberekkel megismerkedni, erre végképp nincs szüksége. A mester nem igényli, hogy kapcsolatba lépjen az új vezetőséggel. A mester egy konzervatív, autisztikus kuncsaft. A múltban él. Nem tesz fel felesleges kérdéseket.

Neki az is elég, ha nap mint nap ott láthatja a pultost a pult mögött. Az is elég, ha naponta megszemlélheti a vidám, tarkabarka palacksorokat a polcokon. Legalább e tekintetben nem változott semmi.

A pultos továbbra is pultosként dolgozik. Így mindent szemmel tarthat. Így mindent az ellenőrzése alatt tart.

Nem mintha nem hinne a népeknek – hisz ő nekik. De csak munka után.

– Nos, gyönyörű tavaszi napunk van, bár az eső csepereg – közli a pultos.

– Úgy van, jóuram, ez egy gyönyörű tavaszi nap, bár az eső csepereg – erősíti meg készségesen a mester.

– Jobb is, hogy nincs az az észvesztő forróság – teszi még hozzá a mester.

*

A mesternek az Iroda előző, hihetetlenül titokzatos körülmények között elhunyt tulajdonosával volt egy kellemes egyezsége: a lefoglalt asztalnál való tartózkodásért, azért, mert odatolja a maga ismert, és némely körökben kedvelt pofikáját, illetve hogy provokálja azokat a köröket, amelyek ki nem állhatják a képét, a mester tetszőleges mennyiségű ingyen alkoholhoz jutott. A helyzet most megváltozott.

Semmi nincs ingyen. Ám a mester nem panaszkodik, még tetszik is neki, hogy a megrendelt szeszekért fizetnie kell, kordában tartja a dolog. Csak semmi túlkapás. Ráadásul ennek köszönhetően a mester időről időre kénytelen felhajtani valami pénzt is, valahol, valami titkos, kizárólag a mester által ismert módon, ami így egészséges, méltányos és üdvözítő is egyúttal.

Össze sem hasonlítható a mostani helyzet a szétesett tavalyi évvel. Ajaj, nem bizony. Most aztán nyista rovás. Nyista hitel. Nyista kedvezmény. Úriasan.

Így hát üldögél a mester a bárszéken, előtte hever a tegnapi újság, előtte áll egy fél deci brandy és egy csésze kávé, üldögél, bámulja az utcát az ablak mögött, és színtelen, halk hangon mormolja a pultosnak:

– És azt tudta, hogy a tizenhatodik században húsvét környékén a Mária templom tornyából kihajították az ördögöt? Aha, az ördögöt. Egy ördögbábut. Olvastam valahol. Aztán azzal a bábuval átjöttek ide, a Szent János utcába, és rémisztgették vele a protestánsokat. Mivel a protestánsoknak itt volt a gyülekezetük. Nem kizárt, hogy pont itt, ahol most ülünk. Komolyan. Aztán pedig a mi derék katolikusaink ezt a protestáns gyülekezetet felgyújtották… Így olvastam. Biztosan hazugság, de történetnek gyönyörű, nem igaz? – meséli átéléssel a kissé már kapatos mester.

A pultos nem igazán foglalkozik a mester anekdotázásával. A pultos profi, apróságok nem zavarják meg. Nem fűz megjegyzést a mester badarságaihoz, rá sem néz, a maga dolgával törődik.

– Szóval tegnap vasárnap volt, április harmincadika, a Walpurgis-éj. Ballagtam éjjel hazafelé, és ahogy befordultam a Jánosról a Tamásra, egyszer csak ott éreztem valakinek a leheletét a tarkómon. Borzasztó közelről. És meghallottam egy hangot – eleinte éppen csak, nagyon halkan: „kinyírlak!” Végigfutott a hátamon a hideg. Aztán hangosabban és már kivehetőbben hallom: „kinyírlak!”. És az a hang valahogy ismerősnek tűnt, mintha az a hang, szóval tudja, mintha valakinek a hangja lett volna, akit… Szedtem a lábam, de az a valaki ott járt a sarkamban, és csak hadarta, hogy „kinyírlak, kinyírlak!” Míg végül megfordultam, hogy szembenézzek az ellenséggel, hogy legalább azt lássam, kicsoda… hogy ne haljak meg tudatlanul… Szóval egy teljesen idegen ember volt, egy akárki, aki arra járt, és viccből gyilkosságról fecsegett a mobiljába – meséli a mester, a pultos pedig udvariasan a fejét csóválja.

– A kutyát két órakor kell kivinni. Lemegyünk a Visztulához, vagy talán a Krak-halomhoz – tervezget fennhangon a mester.

A pultos vagy hallgatja, vagy nem, a mesternek tulajdonképpen mindegy, a helyet betölti a hangos idegen zene: művi, pergő dobritmus. Manapság ilyesmit hallgat az ifjúság.

A mester kifecsegte magát, noha általában szűkszavú szokott lenni – úgy tűnik, a mai nap már csak ilyen.

A pultos a poharakat törölgeti egy ronggyal, és kinéz a fényes, kinti világba.

Az utca túloldalán vidám apácák az első emeleten ablakot mosnak.

Pedig május elseje van, a munka ünnepe, sőt még ráadásul katolikus ünnep is, Munkás Szent József napja. Pedig esik. Méghozzá egyre szaporábban.

A mester tekintete követi a pultosét, és elmosolyodik.

– Most veszem csak észre, hogy az Iroda nem is különbözik a lakásomtól. Mivel a Kispiactéren is az apácák ablakait látom – jegyzi meg vidáman.

– Sajnos nálam nem ilyen klassz – ismeri be a pultos. – Én otthonról a balettiskolára látok rá.

Együtt kuncognak.

Az apácák feléjük tekingetnek. Nem hallhatják a beszélgetést, de megéreznek valamit. Fehér törlőruháikkal egyre buzgóbban dörgölik az üvegtáblákat.

*

Kuncsaftok egy csoportja lép be az Irodába. Nekilátnak megrendelni kedvenc italaikat. Kurtácska életüknek valószínűleg negyedik vagy ötödik söréről lehet szó. A pultost elfoglalja, hogy teljesítse kívánságaikat, ezért a mester átül a saját régi, kedvenc asztalkájához, ahonnan rálátni a Szent János utcára. Nézi a szorgos apácákat, az utcán lustán bandukoló embereket, a hátrafelé guruló autókat – ez a sajátossága ennek az utcának: az autók rükvercben járnak –, nézi a kezükben esernyőt szorongató ferdeszeműek kirándulócsoportját, akik épp most haladnak el az Iroda ablaka előtt, ahová bebámulnak, és rikkantgatják a maguk ferde szavait.

Az egyik ferdeszemű sokkal hangosabban ordibál a többinél, majd megtorpan, aztán beront az Irodába. A többiek a nyomában. Nekilátnak mindent lefényképezni: a lehangoló belteret, a fura fehér krapekot, aki magában üldögél az ajtóhoz legközelebb tolt asztalnál, a kopaszra borotvált fehér pultost, aki flegmán törölgeti a poharakat egy sárgás ronggyal, az ifjonti fehér kuncsaftok csapatát, akik valószínűleg rövidke életük negyedik vagy ötödik sörét szopogatják.

A mesés Kelet leghangosabban óbégató fia bevágtat a mosdóba, és ezzel egyidejűleg egy még szörnyűségesebb üvöltés harsan fel!

– Már megint felakasztotta magát bent valaki? – faggatja a pultost a begyulladt mester, de nem, csupán e hajlék vedlett belsője nyűgözte le annyira a behatolót, hogy odacsődítse honfitársait, akik ahányan voltak, mind odaszaladtak, kötelességtudóan besoroltak egymás mögé, és kivétel nélkül valamennyien körbefényképezték a mosdót.

Aztán odalépnek a mesterhez, és kérdés nélkül fotózkodni kezdenek vele. Ez már sok lesz a jóból: a felingerelt mester már indul is a kijárat felé, biccent a röhögő pultosnak, aki könyörtelenül utánaszúr egy aljas kis megjegyzést:

– Amint látja, jóuram, már hozzájuk is elért a hírneve!

A mester ironikus grimaszt vág, és távozik a kocsmából. Az ajtóban nekimegy egy elegáns szemüveget viselő férfinak.

– Ajaj, mester, máris elmegy? Pedig pont magát keresem – mondja a szemüveges ember.

– Délután tizenöt és tizenhét óra között tartok fogadóórát – világosítja fel a mester.

– Elnézést, de nem tehetne velem kivételt?

– Magával? – csodálkozik a mester. – Nagyon sajnálom, de kivételt csakis nőkkel teszek.

Jól alakul a dolog, csakhogy ez a fickó nem érti, hogy a mester szórakozik vele.

– Akkor megvárom itt – villant fel egy nem túl őszinte mosolyt a szemüveges.

– Figyelmeztetem: száz złoty a napidíjam, plusz a költségtérítés – közli a mester, és távozik.

– Várni fogok – ígéri a szemüveges ember a mester hátának.

*

Otthon a kutya várja, ott ténfereg már az ajtónál. Most ütött kettőt az óra, a trombitás a trombitájával a Kispiactér irányába fordul és trombitál. Amint elfújta a hejnałt, a derék őr a mester ablaka felé int a hangszerével. A mester visszainteget a trombitásnak. Ez afféle régi hagyomány. Ha a trombitás integet, vissza kell neki integetni. Ezután a mester felcsatolja a kutyára a pórázt, és kiadja a vezényszót: „séta!” – mire a kutya megcsóválja csonkolt farkát. Kilépnek a lakásból, a mester becsapja az ajtót, és trappol a rettentő erővel húzó kutya nyomában a lépcsőn lefelé.

Végigügetnek a Sienna utcán, elhagyják a Gródeket – itt álltak egykor a városfalak, itt ért véget Krakkó –, kirobognak a Plantyra. A kutya rögtön a kioszk mögött lekuporodik, és megkönnyebbülve a nedves fűre pisil.

Most az esőáztatta Plantyn baktatnak a bokszerlánnyal. A kutya a mester lábához hordja a botokat és a bennük tartott folyadékok nyomait őrző, kiürült palackokat, amelyeket vidám fiatalok hagytak hátra a pázsiton. Mivel a bokszerlánynak nincs szájkosara, lám, már fel is írják a város őrei, akik egyszer csak előbukkannak a rekettyésből. Különösen félelmetes és szigorú közterületisekről van szó, akik (ráadásul mindketten!) vonásaikban és lelkületükben egyaránt emlékeztetnek a köztársaság jelenlegi elnökére, akit Kaczyńskinak hívnak.

A mester és a bokszerlány bírságot kapnak, aztán mennek tovább. A bokszerlány kegyetlen erővel húzza a pórázt, fel-felugrik, a mester pedig rosszkedvűen kullog a nyomában. Sosem kellemes dolog bírságot és figyelmeztetést kapni.

Megy hát a mester keresztül a maga elátkozott kis hazáján, átszeli Krakkó városközpontjának mágikus körzetét, a helyet, ahol élnie adatott, átvág ezen az ezerszer megjelölt, ezerszer összehugyozott vidéken, az eső makacsul szitál.

Megy a mester, és egyáltalán nem boldog. Pedig a nyers szépsége miatt szereti ezt a várost. Szereti sötét zugait. Viszonzatlan szerelemmel szereti ezt a rideg, hálátlan várost.

Nem boldog, hiszen ezek a hirtelen felbukkanó közterület-felügyelők, akik oly megdöbbentően hasonlítanak a köztársasági elnökre, professzionálisan undokok voltak vele, és teljesen lehangolták.

A mester mindig elveszíti az emberiségbe vetett hitét, ha ilyen emberekkel találkozik.

Ha a közelben egy tarra borotvált és kivarrt izomagy baktatna el a harci kutyájával, és a kutyán nem lenne szájkosár, a felügyelők lesütnék a szemüket, és a padon szunyókáló kis piást kezdenék el macerálni.

Nyilván.

*

– De vissza fog jönni?

– Na ja, visszajön, vissza. Mindig visszajön – mondja a pultos.

Kicsit már elege van ebből a fárasztó, szemüveges férfiból. Meg a mesterre vonatkozó kérdéseiből.

Akik a mester felől érdeklődnek, általában a bajt hozzák az emberre.

– Visszajön, és válaszolni fog minden kérdésére. Ha nem háromkor, akkor majd éjjel. De visszajön.

– Nekem, khm, nincs túl sok időm. Tizenkilenc ötvenkor megy el az utolsó vonatom. – A szemüveges férfi az órájára pislant.

– Ja, hogy maga varsói! – állapítja meg rosszindulatú, különös hangsúllyal a pultos.

– Maguk itt Krakkóban túlzásba viszik a varsóiakról szóló tréfákat – duzzog a szemüveges férfi.

– Mi itt mindent túlzásba viszünk – állapítja meg rosszindulatú, különös hangsúllyal a pultos.

A varsói elhallgat. Iszogatja a sörét, ami sokkal olcsóbb, mint a fővárosi kocsmákban, és várja a mestert.

– Elnézést, kérdeznék még valamit. – A varsói szemérmetlenül félbeszakítja a pultos és annak világszép menyasszonya között folyó csevejt.

A pultos kelletlenül fordul a zaklató felé.

– Parancsol?

– Mármint, hogy ő, khm, jó állapotban van? Mert mifelénk azt mondják, hogy neki annyi. Igaz, hogy mostanában halálra issza magát? Vág még valamennyire az esze?

– Amennyire szükséges, vág. Majd ha jön, meglátja. Most pedig megbocsásson, de dolgoznom kell! – torkolja le az illetőt a pultos, és folytatja a csevegést a menyasszonyával.

*

A mester hazaviszi a bokszerlányt. A kutyának nincs neve, úgy hívják: „kutya”. A mester száraz kutyaeledelt tölt a tálkájába, és mosolyogva hallgatja, ahogy az állat az ételt ropogtatja. Magának vietnámi levest készít: forró vizet önt a kis csomag tartalmára. Még tizenegynéhány ilyen csomagocskája van – rengeteg íz, széles választék. Ez a boldogság.

A párolgó leveses tálkával helyet foglal az ablak melletti asztalnál, ahonnan a Szent Borbála templomot és a Mária templom tornyait lehet látni, ahol éppen most trombitálták el a három órát, gyönyörűen, hamisan. Gyönyörűségesen, örömtelien, kifinomultan hamisan. A trombitás aranytrombitájával integet a mesternek, és becsukja a kis ablakot, a mester integet a trombitásnak, és megmarkolja a kanalat.

Forró leves, hűséges eb. Ennyi a boldogság.

*

A férfi, aki a mesterre vár az Iroda nevű kocsmában, az óráját nézegeti, és méltatlankodva jegyzi meg a pultosnak:

– Mindjárt tizenöt óra lesz!

A pultos, akinek a csaja sajnos már lelépett a maga lányügyeit intézni, válaszul vállat von.

– Nekem aztán nyolc – mormolja.

Hajaj, nincs ínyére ez a vendég. Varsói módra öltözik, és úgy viselkedik, mint egy varsói. Hajaj, ez nem olyan ember, akivel a pultos bármikor, bármilyen témában levelezgetni szeretne, ó, nem.

– Itt az idő kicsit másképp telik, uram. Nem kizárt, hogy a mester később jön be. Esetleg üzen neki valamit? – kérdezi a pultos nyilvánvaló reménykedéssel a hangjában. Azt reméli, hogy ez a nem túl kellemes ember elhúz már innen végre.

– Azt hiszem, várok még egy kicsit – fújtat a kuncsaft, és megint az órájára néz. – És az igaz – mert mifelénk azt mondják –, hogy nagyon megváltozott? Hogy nemcsak fizikailag, de mentálisan is? Hogy már nem olyan friss, nem olyan energikus és lelkes, mint a sorozatban volt? Az emberek rossz néven veszik az ilyesmit. És ha ráadásul már nem is úgy néz ki… – tirádázza a varsói.

– Ide hallgasson: már több mint harminc éve annak, hogy abban a sorozatban szerepelt! Mit vár tőle? Hogy egész életében cuki kiskölyök legyen? Magának talán a szemére hányta valaki, hogy már nem olyan a pofikája, mint az általánosban? – A pultos kezd kijönni a sodrából.

– És hol dolgozik, honnan van pénze? Hiszen valamiből fizetnie kell a piát!

– Engem ezek a dolgok nem érdekelnek, uram. Magának se kéne foglalkoznia vele. Talán a rendőrségtől jött? Az adóhivatalból?

Az ember nem vesz tudomást a pultos szavairól.

Előhalássza a zsebéből a mobilt, bekapcsolja, és megkérdezi:

– És mi a száma?

– Milyen száma?

– A mobiljáé.

– Uram, neki nincs mobilja – világosítja fel a pultos.

– Miért nincs? – lepődik meg a varsói.

– Ez a mániája.

– És vonalas telefonja van?

– Nincs.

– Akkor mije van neki egyáltalán? – gurul dühbe a férfi.

A kocsmába egy sötéthajú szépség lép be, egy nagyon invazív kinézetű, nagyon tapasztalt, nagyon sokat megélt nő.

A pultossal bensőséges mosolyokat váltanak köszönésképp.

Teketóriázás nélkül telepszik le a varsói mellé.

– Na, helló! – Szotyka üdvözlése mindkettőjüknek szól. – Mit iszunk?

*

Ez az a pillanat, amikor a mesterben felötlik:

– Ohó, már három óra, el kéne ballagni az Irodába!

De a kisujját sem mozdítja ennek érdekében, inkább a lemezes polcokhoz lép.

A lakásban sok száz bakelit található.

Több is lenne, de a nők, a költözések és a méltatlan embereknek nyújtott felesleges, értelmetlen kölcsönzések megtizedelték a mester gyűjteményét.

A szekrény aljában van egy nagy láda, benne néhány száz kazetta: oda már nemigen nézünk be, ott kísértetek laknak – talán majd egyszer, a nosztalgia hullámán hajózva a mester ki fogja nyitni a ládát, és eltölt egy éjszakát ezekkel a kazettákkal, amiknek tartalma valószínűleg meglepi majd. De még nem jött el ez az idő.

A polcokon több száz cédé található. A mesternek meg kellett szoknia ezt a találmányt, és ez nem ment könnyen. De legyűrte, beletörődött: el kellett fogadnia ezeket az ezüstös korongokat, főleg azért, mert a cédéken olyan dolgok jelentek meg, amilyenek bakeliten megszerezhetetlenek voltak. Megszokta hát a cédét, mit volt mit tenni, hozzászokott.

A mester felrak egy lemezt. Kevin Ayerst hallgat, egy ezer évvel ezelőtti zenészt, akire csakis a kiváló memóriával megáldott emberek emlékeznek. És jól van ez így.

Lady Rachel a nóta címe, amit most hallgatunk.

És jól van ez így.

A mester nem siet sehová.

A mester megáll az ablaknál, és megszemléli a tornyokat: az egyik magasabb, a másik alacsonyabb. Aztán lefelé pillant, az esőben a Kispiactéren keresztül-kasul haladó emberekre. Amott egy viszonylag tisztességesen öltözött férfi húz egy kiskocsit: erre a kocsira edényeken és más kacatokon kívül sikerült még egy békebeli Frania mosógépet is felpakolni; hopp, mindez szinte teljes egészében kidőlt az úttestre. A férfi lassan és türelmesen szedegeti össze a lábasokat, vastag madzaggal kötözi körbe az egészet. Az autók óvatosan kerülgetik. Nicsak, megint szétszóródott minden. A férfi újra csak türelmesen, de már másképp rakosgatja össze a vasholmit. Le kellene menni és segíteni neki, gondolja a mester, de nem megy le: kihívná maga ellen a sorsot – eljön majd ennek is az ideje. Végre-valahára a férfinak összejön a dolog az edényekkel és a mosógéppel, boldogan megy tovább, húzza a kiskocsiját. Így hát a mester most már nyugodtan nézegetheti a nőket, akiknek az első emelet magasságából még látványosabb a dekoltázsuk – de amikor egy különlegesen lenyűgöző ruhakivágás villan meg, a mester csupán egyetlen pillantást vet rá, aztán zavarba jön, nem kandikál már lefelé, az eget nézi, zsebéből egy csomag cigarettát húz elő, kivesz a csomagból egy szál cigarettát, aztán előbányász a zsebéből egy gyufaskatulyát, kivesz a skatulyából egy szál gyufát, és miután a cigarettát a megfelelő, vagyis a filteres végével a szájába helyezi, végighúzza a gyufát a skatulya oldalán.

*

– És képzeld, az a kretén összetévesztett a csajjal. Hogy a francba? Hogy lehet kettőnket összekeverni? Hát ennek egy csepp esze sincs. Nem elég, hogy én barna vagyok, ő szőke, de még totál eltérő személyiségek is vagyunk. Hát nem? Ez meg összekever minket. És azt mondja neki: hallottam rólad, sok érdekes dolgot hallottam rólad, te vagy a Szotyka… Hát ezért mászkál az ember ennyi éven keresztül fel-le a városban, ezért dolgozza ki a belét, hogy valaki összetévessze egy akárki macával? – panaszolja Szotyka felháborodottan a pultosnak, aztán hirtelen félbeszakítja magát, és pillantásával a jövevényt vizslatja.

– Te meg honnan jöttél? Varsóból?

Választ sem vár, leszögezi: – Rögtön láttam! Aztán mi újság van ott nálatok, Varsóban? Bulis?

A férfi nem felel. Oké, megvette Szotykának a sört, de nem óhajt haverkodni ezzel a meglehetősen közönséges és első pillantásra is gyanúsan kiszámíthatatlan nővel.

Testileg, naná, hogy megfelel neki, viszont mentálisan, naná, hogy nem.

Ez a férfi óvatos.

Elhúzódik Szotykától, és újra a pultoshoz fordul:

– Tudja mit, inkább mégiscsak írok a mesternek. Nem tudja véletlenül, mi az e-mail címe?

– E-mail címe? Neki? – horkant a pultos. – Nem, kérem szépen, neki nincs semmilyen e-mail címe.

– Akkor mije van?

– Kizárólag kaputelefonnal rendelkezik.

Együtt vigyorognak Szotykával.

A varsói nem vigyorog.

A varsói, akit sokkolt az iménti hír, most elhúzza a száját, előkotor egy noteszt, és pár mondatot firkant egy lapra.

– Olvasni azért ugye tud? Legyen szíves, adja ezt oda neki, amint feltűnik itt, kérem – nyújtja oda az összehajtogatott cetlit a pultosnak, és köszönés nélkül távozik a kocsmából.

Szotyka elkíséri a tekintetével.

Cigarettára gyújt.

A pultos szemébe néz.

Vállat von.

Keresztbe veti a lábát.

*

Régebben a mondataim hosszúak és tekervényesek voltak.

Beszélj kizárólag tőmondatokban.

Ne hagyd, hogy gyengeségen kapjanak.

És bosszulj meg minden sértést.

Meg kell találnod a formát.

Már megtaláltad.

*

Szotyka az esőben tipeg át a Főtéren, pajkosan lóbálja a retiküljét.

„Majdnem, mint egy május elsejei felvonulás!” – gondolja, amikor tudatosul benne, hogy milyen nap van. Kuncog. „No lám, még csak öt óra, és máris seggrészeg vagyok. Csodás, csodás!”

Üldögélt egy órácskát az Irodában, ahol a pultos mindössze egyetlen sör erejéig engedte megpumpolni magát – ráadásul még ezt is feljegyezte egy füzetbe –, így Szotyka, akit sértett ez a nyilvánvaló igazságtalanság, körülnézett a többi krimóban.

A Dymben összefutott örök barátnőjével, Klaudiával. Elújságolták egymásnak az utóbbi napok eseményeit, amikor valamilyen okból nem tudtak talizni, külön utakon jártak, más időben, más lebujait bújták a városnak, más környezetben ténykedtek.

A két vihorászó nőre felfigyelt valami öregecske faszi, aki odaült hozzájuk, és élvezettel fizetett egyre újabb köröket, miközben hallgatta csivitelésüket.

Egy idő múlva a tata közvetlen akciózásba fogott, és mivel Klaudia nyilvánvalóan jobban bejött neki, Szotyka diszkréten visszavonult. Barátság és lojalitás mindenek felett!

Bájosan elköszönt, megértően Klaudiára kacsintott, és nekivágott a világnak.

Most pedig tipeg át a Főtéren, hozzádörgölőzik a kirándulókhoz, a rendőrökre kacag. Gyönyörű ez a nap, ez a május elseje. Az egyre inkább erőre kapó májusi eső dacára is. A városháza melletti színpadon egy nő turistadalokat énekel. A fej, amit a jeles szobrász és humanista, Igor Mitoraj szobrászolt meg, gyönyörűen csillog az esőben. Ki tudja, honnan árad ez a frissesség és öröm – de egyre árad!

A mindközönségesen Zwisnek nevezett bájos kávézó, a Vis-à-Vis ablaktáblája mögül valaki odaint Szotykának.

Szotyka nem tudja, ki integet, csak a kézmozdulatot látja – és mint éjjeli pillangó a láng felé, úgy lebben abba az irányba.

*

A mester délután hat körül ér vissza az Irodába, és hogy ne kelljen túl gyakran a pulthoz járulnia, szerez magának két deci Pliskát, amivel letelepszik a kocsma elé, az ablakpárkányra. Pedig esik. A pohár tartalmát tenyerével óvja.

Nem igazán tetszett neki az ötlet, hogy bent maradjon.

Túlságosan sok bent az éhes szellem, túl sokan ülnek bent olyanok, akik nélkül kitűnően megvan a mester, óh, sokan közülük éveken át rontották a mester hangulatát, amikor gondjaikról, politikai nézeteikről, kulturális vonzalmaikról, anyáikról, nejeikről, szeretőikről és gyerekeikről hadováltak neki, ezekkel zaklatták, és pazarolták a mester felbecsülhetetlenül értékes idejét.

A mesternek ezúttal nincs valami nagy kedve velük lógni.

Így hát kint foglal helyet, a párkányon.

Az eső eláll egy pillanatra, csurom víz minden, de ez cseppet sem zavarja a mestert.

Nézi a május elsejei várost, cigarettázik. Jelentőségteljesen tudja szívni a cigarettát – ez az egyetlen dolog az életben, ami remekül megy neki.

Egy idő múlva a pultos jön ki hozzá egy pohár sörrel, és odaül mellé.

Sokáig csendben ülnek. Csak nagy ritkán jön arra egy-egy autó, a leggyakrabban az is tolatva. Csak nagy ritkán megy el arra valaki.

Már mindenki elfoglalta a maga helyét: ez már az a napszak, amikor a népek nem vándorolnak tovább, megállapodnak egy helyen. Ráadásul az időjárás sem valami barátságos.

– Szép esténk van – jelenti ki végül a mester.

– Szép, igazán szép este – bólogat a pultos. – Akkor is, ha esik. Azt hiszem, mára befejezem a melót. Megjött a váltás, most már dolgozzanak a lányok. Hazamegyek, és végigolvasom az egész heti újságadagomat.

– Szép terv! – támogatja a mester a pultos döntését.

– Magának is hoztam egy kis olvasnivalót – a pultos előhúzza a zsebéből a varsói pasas levelét. – Egy rámenős vendég hagyta itt délután.

A mester sóhajt, és olvasatlanul vágja zsebre a cédulát.

Túlságosan szép ez az este ahhoz, hogy az ember valami új, feltehetően valami kellemetlen dologról értesüljön.

*

Szotyka nemi aktust bonyolít le éppen. A saját lakásában, egy ismerősnek tűnő férfival, akitől viszont elfelejtette megérdeklődni, honnan is ismerik egymást – folyton kiment a fejéből, hogy megkérdezze.

Most pedig, amikor ez a férfi az ő barna bőrű testén ügyködik, a haját húzza és a hátát karmolássza, elég hülyén nézne ki firtatni a dolgot. Akkor már jobb, ha a helyzethez illő nyögéseket hallat.

„Szép esténk van, az ám” – gondolja Szotyka, miközben a már-már ismerős idegen alatt izeg-mozog. „Klaudiának biztosan nem ilyen jó azzal a tatával. Itt meg, lám, ez a faszi egész profi módon foglalkozik velem. Na, kérem. Vodkát is vett, üdítőt meg cigit is. Plusz a taxit is fizette, úgy ám. Sőt, beszélgetni is lehetett vele különféle izgalmas, mindkettőnket foglalkoztató témáról. Csak tudnám, honnan ismerem, kire emlékeztet? Majd később megkérdezem tőle. Na, kérem, kivételesen jól sikerült ez a nap, ki hitte volna?”

Szúrást érez a nyaka táján. Egy másodpercig nem törődik vele, de amikor fájdalmas forróság önti el, rekedten tiltakozik:

– Hé, mit művelsz?

A férfi nem válaszol, ezért Szotyka újra megkérdezi:

– Hé, mit művelsz velem?

Egy pillanattal később eszméletét veszti.