Ville Ropponen – Ville-Juhani Sutinen

Csontok útján

FORDÍTOTTA:

PATAT BENCE

Ville Ropponen – Ville-Juhani Sutinen:

Csontok útján

ATHENAEUM

A fordítás alapjául szolgáló mű

Ville Ropponen, Ville-Juhani Sutinen: Luiden tie

© Ville Ropponen & Ville-Juhani Sutinen (2019)
First published in 2019 by Like Publishing Ltd.

Published in Hungarian by arrangement with Rights & Brands

Fotók © Ville-Juhani Sutinen, 2019

Hungarian translation © Patat Bence, 2025

© Athenaeum Kiadó, 2025

Minden jog fenntartva.

Kiadta az Athenaeum Kiadó,

az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók

és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.

1086 Budapest, Dankó u. 4–8.

www.athenaeum.hu

www.facebook.com/athenaeumkiado

ISBN 978-963-543-576-0

Felelős kiadó: Dian Viktória

Felelős szerkesztő: Mészáros Blanka

Szerkesztő: Tiszóczi Tamás

Műszaki vezető: Dubecz Adrienn

Borító: Földi Andrea

Korrektor: Geszti Anna

Elektronikus könyv: Szegedi Gábor

The cost of this translation was supported
by the Finnish Literature Society (FILI), gratefully acknowledged.

A fordítást a Finn Irodalmi Alap támogatta, amit hálásan köszönünk.

A fordítót a WSOY Irodalmi Alapítvány ösztöndíjban részesítette.

„Valamikor a jövő században majd olyannak fog látszani ez a Szigetvilág a maga légkörével, lakóinak jéglencsébe fagyott csontjaival, mint valami valószerűtlen triton.”{1}

Alekszandr Szolzsenyicin

Tartalom

Előszó

1. A Szoloveckij-szigettől a fogolytáborok szigetvilágáig

A hiányzó keresztek hosszú árnyéka

Régi-új táborok

Volt egyszer egy sziget

Humán logisztika

2. A Fehér-tengeri csatornán át a Gulag felé

A povenyeci heg

Az eszményi fényben feltüntetett Gulag

Ártatlan bűnösök

A Gulag Hiltonja

A határvidék titkai

Az erdő nem felejt

3. Észak megnyitása

Fogolytábor-gyarmatosítás

A győzelem napja Berlinben

Feledésbe merült sírok

A Gulag földrajza

Történelemóra Sziktivkarban

Néma harang

Távolsági vonattal az alvilágba

Olajgazdagság

Művészet a koncentrációs táborban

Vakondmunka Szosznogorszkban

A foglyok Bábel tornya

Nők és gyerekek a Gulagon

4. A nagy terror

A sztálini nagy tisztogatás és a Gulag

Lenin városában

Az üldöztetés hulláma továbbgyűrűzik

A tűz közelében

A terror abszurd logikája

A kivégzőhelyek trojkája

A terror eredménye

5. A háborúból kinőtt Vorkuta

A nagy honvédő terror

Sziget a szárazföldön

Turistakörút a rémálomban

Sarkvidéki nemzetköziség

Őrök és foglyok

A rémület hétköznapisága

Remény a reménytelenségben

A hétköznapi élet nyomában

6. Karagandától Kolimáig – a legnagyobb munkatábor

A háború romjaitól a fogolytáborok virágkoráig

Foglyok nagyvárosa a sztyeppén

A Gulag számokban

Kolima, az arany bolygó

Magadan felboncolása

Elkészült a város

A csontok útján

A feledés skanzenje

Salamov tájain

A helyi múzeumok világa

Minden véget ér

A kulturális élet megtisztításától az orvosok összeesküvéséig

7. Szibéria szívében

Erdőkön, folyókon át

Nincs otthon a gazda

A szibériai nyárban

Tea és történelem

Iszkityim szent forrása

Szökéstörténetek

A rémséges gödör

Fogolyként Tomszkban

A táborok lázadói

Mindennapi táborunk

Az idegközpont

Szénfekete múlt

8. A Gulag vége, és a táborok új élete

Az enyhülés megolvasztja a Gulagot

Hogy senki sem tér vissza…

A Gulag-irodalom megpróbáltatásai

Tragédiából látványosság

A sztálinizmus visszavág

A szívós krími tatárok

Másként gondolkodók a szögesdrót mögött

A szamizdat és a fogolytáborok patológiája

Mordvinföldi történetek

Az őrültek szigetvilága

A fegyelem helyreállítása és az összeomlás

9. A Gulag emlékezete

Az elnyomás nagy narratívája?

Az emlékezet formálása

A múzeumba zárt Gulag

Utószó

Utószó a magyar kiadáshoz

Köszönetnyilvánítás

Források

SZAK- ÉS TÉNYIRODALOM

SZÉPIRODALOM

VISSZAEMLÉKEZÉSEK, NAPLÓK ÉS ÉLETRAJZOK

ÚJSÁGCIKKEK

HONLAPOK

EGYÉB

Előszó

Hogyan írjunk a fogolytáborok szigetvilágáról, a Gulagról? A Szovjetunió kényszermunka- és fogolytáborrendszeréről, illetve általánosságban a szovjet terrorról világszerte és Finnországban is számos ismeretterjesztő és szépirodalmi kötet, kutatás és beszéd szól. A 20. században a nácizmus mellett a Sztálin fémjelezte időszak vált közismertté a modern barbárság egyik megnyilvánulásaként. Mit lehet még róla mondani?

A választ számunkra a Gulag nyomában tett utazásaink adták meg. Miközben bejártuk azt a hatalmas területet, amelyen a szovjet fogolytáborok elhelyezkedtek, és menet közben kutatásokat és szépirodalmi műveket olvastunk a témában, tapasztalataink és az írásos anyagok szinte maguktól fonódtak össze.

Ez a kötet egy útikönyv, utazás az eltűnő időben és térben. Menet közben felvázoljuk a szovjet terror és a szovjet fogoly- és munkatáborrendszer történetét.

Különösen a Gulag kézzelfogható jeleire, a táborokból és az infrastruktúrából megmaradt nyomokra összpontosítunk. Finnországban ezeket a nyomokat nemigen tárták fel, és a fogolytáborok szigetvilágáról sem születtek korábban írások. Pedig szerte Oroszországban és a Szovjetunióhoz tartozó területeken a Gulag rengeteg nyomát meg lehet találni. Ezek a nyomok olyasmiről tudnak mesélni, amiről máskülönben nem tudnánk.

Emellett az is érdekelt bennünket, hogy miként értelmezték a fogolytáborokat korábban, és miként értelmezik most, illetve hogyan tekintenek a Gulagra Oroszországban és azon kívül. Írás közben időről időre szembesültünk azzal az általános nézettel, hogy a Gulag Oroszországban bizonyos értelemben elhallgatott téma, és hogy külföldön szinte alig tudnak róla.

Minél többet utaztunk a volt fogolytáborok szigetvilágának területén, és minél jobban elmélyültünk a forrásokban és a levéltári anyagokban, annál egyértelműbbé vált számunkra, hogy a Gulagot nem felejtették el, és igenis sokat tudnak róla. Nem tiltott és nem elhallgatott téma sem Oroszországban, sem másutt. A fogolytáborok témájával a Szovjetunióban és Oroszországban különösen az 1980-as évek végén és az 1990-es évek elején sokan széles körben foglalkoztak. Kiállításokat és teljes múzeumokat szenteltek nekik, és a hajdani Szovjetunió különböző részein több száz emlékművet állítottak. A Gulaggal kapcsolatos könyvek könnyen beszerezhetők, és olvassák is őket. 2005-ben jelent meg oroszul egy nagy, hétkötetes gyűjtemény, az Isztorija Stalinszkogo Gulaga (A sztálini Gulag története). Ezek nem a feledés, hanem az emlékezés jelei.

Talán nem is az a kérdés, hogy emlékezünk-e a fogolytáborokra, hanem az, hogy hogyan emlékezünk rájuk.

Oroszországban a jelenlegi, politikailag feszült légkörben egyre többen védelmükbe veszik a Gulagot. Másfelől számos civil szervezet, főként a Memorial és gyakran az ortodox egyház is, aktívan ápolja a szovjet elnyomás és a fogolytáborok emlékét. Az állam szerepe már ellentmondásosabb. Az új Oroszország éveiben is foglalkoztak a témával, de a történelem feltárása iránti érdeklődés és nyitottság igen változó volt.

Nyugaton a Gulagot a náci Németország koncentrációs táborainak rendszeréhez hasonlóan szemlélik, de sosem ruházták fel a nemzeti lelkiismeret bábájának szerepével. Mintha a lágerek beleillenének a képbe egy olyan Oroszországról, ahol az emberi életnek nincs értéke; ott mindig történik olyasmi, amit mi Európában el sem hinnénk. Ennek hátterében valamiféle, ha nem is rasszista, de legalábbis orientalista felfogás áll.

A Gulag-rendszer tetőpontján a táborok szinte fél földgolyónyi területen, tíz időzónában voltak elszórva, a legtávolabbi pontok közötti utat hónapokba telt megtenni. Szerencsére mi valamivel gyorsabban közlekedtünk. A sok ezer kilométeres út mentén tucatnyi emlékművet és temetőt láttunk, és találkoztunk olyanokkal, akik emlékeztek. Ugyanakkor ez az emlékezet háttérbe szorul: az emlékművek gyakran kicsik, és félreeső helyen találhatók, csak kevesen tudnak róluk. Az emlékezők hangja sokszor nem hallatszik messzire a távoli betonfülkéjükből.

Lényegesek a nem szándékosan állított emlékművek is: a táborok maradványai, illetve tárgyi és szellemi örökségük a Gulaghoz kapcsolódó helyeken. A romokból kiolvashatók a történelem ellentmondásai. Számos, a lágerekkel foglalkozó orosz regényben a felszabadított foglyok kényszeres késztetést éreznek, hogy visszatérjenek a hajdani táborok helyére. Ez a bizarr vágy érthetőbbé vált, amikor magunk is bejártuk e történelmi maradványokat.

Úgy véljük, hogy a Gulag feldolgozása nem zárult le. A párbeszéd félbeszakadt, és a téma korán mellékvágányra terelődött. A sok rémséget követően az élet folytatása jog és kötelesség; de lehet-e folytatni az életet, ha a Gulag elefántja ott terpeszkedik a nappaliban?

Alekszandr Szolzsenyicin nagy műve, A Gulag-szigetvilág elején elmesél egy történetet, amely jól megvilágítja a Gulag természetét. A szerző véletlenül bukkant rá egy újsághírre, amely arról számolt be, hogy Kolimában a jégből egy évezredekkel korábban megfagyott triton került elő, és akik megtalálták, azonnal elfogyasztották. A cikkben természetesen nem említették, de Szolzsenyicin rögtön rájött, miről lehet szó: a Gulag kényszermunkára ítélt, kiéhezett foglyairól, akik mindent befaltak, amit csak találtak, még egy ősrégi tritont is.

Ebben az abszurd, tragikomikus momentumban kikristályosodik a Gulag felfoghatatlansága. Most, „a jövő században”, ahogy Szolzsenyicin a könyvünk mottójául választott mondatában megjósolja, a fogolytáborok szigetvilága olyan, mint a történelembe belefagyott állat. Maradványai szerte a hajdani Szovjetunió területén sok helyen felbukkannak, de egy részük még nem került elő.

2019. február 24.

Ville Ropponen és Ville-Juhani Sutinen

1.
A Szoloveckij-szigettől
a fogolytáborok szigetvilágáig

A hiányzó keresztek hosszú árnyéka

A moszkvai állami Gulag-múzeum idegenvezetője egy ötszázrubeles bankjegyet mutat nekünk. A sötét kiállítóteremben állunk, és nem fogjuk fel azonnal, mi köze a gyűrött bankónak a fogolytáborokhoz. Csak akkor jövünk rá, amikor az idegenvezető megfordítja a bankjegyet, és a hátoldalán látható képre mutat.

Az ötszázrubeles orosz bankjegy hátoldalán az országban jól ismert szoloveckiji kolostor van, amely egy szép és kopár, sziklás parton magasodik, kupolái mögött a Fehér-tenger. Amikor a Szovjetunió összeomlását követő pénzreform életbelépésekor bevezették ezt a bankjegyet, a kolostort rajzoló művész egy régi fénykép alapján dolgozott, és a szoloveckiji templomot kereszt nélkül ábrázolta. A szovjet időszakban majdnem végig valóban így is nézett ki – nem csupán az állam vallásellenes politikája miatt, hanem azért is, mert a Szoloveckij-szigetet a Gulag részévé tették.

A művész tehát nem is a templomot rajzolta a bankjegyre, hanem véletlenül a fogolytábort! A hibát hamar észrevették, és az új bankjegyekre felkerült a templom keresztje. A kereszt nélküli változat gyűjtői ritkaság lett, és manapság komoly összegeket fizetnek érte.

Ez a baki is bizonyítja, milyen mélyek a Gulag nyomai Oroszországban. A fogolytáborok öröksége szinte mindenütt ott lapul, és időről időre feltör a felszínre. A bankjegy ugyanakkor arról is árulkodik, hogy a lágerek a hétköznapok részei voltak, és mindmáig azok. A fogoly- és munkatáborok hálózata Sztálin halála után kezdett zsugorodni, a Gulagot az 1960-as években bontották le, és a táborok rendszere az 1990-es évek fordulóján tűnt el végleg, de a nyomai megmaradtak. Ha feltérképezzük őket, észrevehetjük, hogy az apró, futó árnyékoktól az életet meghatározó gondolkodás- és cselekvésmódokig terjednek. A Gulag nyomai megtalálhatók a házakban, a tájakban, és az emberek is magukban hordozzák őket.

Bár a fogolytáborok szigetvilága sok tekintetben a civil világtól elkülönülő valóságként létezett, a Szovjetuniót nehéz elképzelni a Gulag nélkül.

A táborok többek között azért épültek be olyan természetes módon a forradalom utáni új rendszerbe, mert – a száműzetéshez hasonlóan – a cári Oroszországban hosszú hagyományra tekintettek vissza. Noha a szovjet Gulag sajátos jelenség volt, amely egy bizonyos időre és térre korlátozható, a véres szökőárt megelőző rezgések meglehetősen régről eredeztethetők.

Régi-új táborok

A Szibéria szóhoz már a 17. századi Oroszországban is egy isten háta mögötti, elhagyatott terület képét társították, ahol rangjukat vesztett államférfiak, politikai gonosztevők és bűnözők tanyáznak. Ezek egyik ismert alakja Alekszandr Mensikov herceg, akit a 18. század elején száműztek a nyugat-szibériai Berjozovóba. Később Puskintól Dosztojevszkijig számos neves orosz író töltött itt száműzetésben vagy kényszermunkára ítélve több-kevesebb időt. Dosztojevszkij Feljegyzések a holtak házából című regénye az 1850-es évek Szibériájában fegyencként szerzett tapasztalatairól szól. Akit ez idő tájt száműztek vagy kényszermunkára ítéltek, a Gulaggal összevetve aránylag könnyű sorsra számíthatott.

A cári korszakban a száműzötteket – főként, ha az elit tagjai voltak – általában nem küldték kényszermunkára. A fegyenctelepeken, az úgynevezett katorgákban viszont munkát végeztettek a rabokkal. A cári korszak fegyenctelepei sem a foglyok száma, sem a kegyetlenség tekintetében nem hasonlíthatók a Gulaghoz, de hasonló okokból hozták létre őket. Rendeltetésük a nemkívánatos személyek elkülönítése és az új területek feltörése volt. És persze Nagy Péter álmának, Pétervár városának felépíttetése a rabokkal.

Ahogy később a Gulagon, a katorgákban is azokon a területeken robotoltatták az embereket, ahol egyébként nem volt elegendő munkás, és amelyek sok munkaerőt igényeltek, az elítélteknek pedig hosszú ideig kellett távol lenniük a családjuktól és a civilizációtól. Elsősorban az országutak, később a vasutak építésén dolgoztak, valamint bánya- és erdőmunkákat végeztek. Mindkét rendszer igyekezett benépesíteni az ország legtávolabbi szegleteit, valamint mindkettő kihasználta a deportálásokat. A katorgarendszer mérete azonban csak töredéke volt a Gulagénak.

A zsarnok I. Miklós cár uralkodása idején, a 19. század derekán a katorga a korábbinál politikaibb jellegű büntetésformává változott: többek között az Orosz Birodalomtól függetlenedni kívánó népek nacionalista aktivistáit kezdték száműzetésre és kényszermunkára ítélni. Miklós már korábban létrehozta a cári kancellária úgynevezett harmadik ügyosztályát, amely az ország belső biztonságát volt hivatott felügyelni. III. Sándor idején a harmadik ügyosztályból jött létre a hírhedt Ohrana, amelynek célja az ellenséges csoportok, terroristák, szocialisták és forradalmárok elleni fellépés volt. Az Ohrana végül az önkény eszköze, a Gulag szempontjából lényeges szovjet titkosrendőrség, a Cseka elődje lett (amely később NKVD és KGB néven működött).

A száműzetések és a munkatáborok az Orosz Birodalomban lassanként általánossá váltak, és a deportálás Szibériába beépült a kultúrába. Ezt a gyakorlatot néha heves bírálat érte. Anton Csehov Szahalin című útirajzában kritikusan írt az orosz távol-keleti Szahalin szigetén raboskodó fegyencek életkörülményeiről, és megállapította többek között, hogy „Szahalin az elviselhetetlen szenvedések helye; azoké a szenvedéseké, amelyeket csak a szabad és a nem szabad ember képes elviselni”.{2} A téma a 19. és a 20. század fordulóján nagy vitát váltott ki, és a könyvnek köszönhetően a szigeten a foglyok körülményei javultak. Az anarchista Pjotr Kropotkin is írt a cári korszak fogolytáborainak szigetvilágában tett utazásáról. Bár a katorgát és a harmadik ügyosztályt a Gulag és az NKVD csírájának lehet tekinteni, közvetlen összefüggést nem lehet köztük megállapítani. Fegyenceket annak idején a világ számos részén alkalmaztak kényszermunkára Brit Ausztráliától Afrikán át a francia trópusi gyarmatokig. Csak a kommunizmus, majd később a nácizmus nyomán jelent meg Európában az anyaország lakóira irányuló, gyarmati típusú kizsákmányolás. Bár a szovjet fogoly- és munkatáborrendszer nem a semmiből jött létre, hangsúlyozni kell, hogy a Gulag kifejezetten a szovjet rendszer és a modern kor terméke volt. A bolsevikok hatalomra kerülése nélkül Oroszországban vélhetőleg soha nem alakult volna ki hasonló.

A Gulag és a katorga között az egyik legfőbb különbség – ahogy azt Anne Applebaum történész, a szovjet terror kutatója A Gulag története című munkájában összefoglalja –, hogy a Szovjetunióban az embereket nem azért ítélték el és börtönözték be, „amit elkövettek, hanem azért, mert azok voltak, akik”.{3} Vagyis a Gulag elvont értelemben nem a bűnnek és a bűnhődésnek, valamint az elkövető vezeklésének elgondolásán alapult, hanem az eredendő bűnhöz hasonló bűnösségen, amelyet teljes társadalmi osztályoknak és népeknek tulajdonítottak. E tekintetben a náci Németország koncentrációs táboraira emlékeztetett, amelyekben elsősorban zsidókat gyilkoltak meg hasonló elvek alapján. E két rendszer között azonban alapvető különbségek is voltak.

Meg kell jegyezni, hogy Lenintől és Sztálintól kezdve a Gulag vezetői közül sokan maguk is raboskodtak Szibériában a cári korszakban. Lenin egyes írásai és beszédei a száműzetésben születtek, mivel a foglyok a tajga közepén nemigen találtak jobb elfoglaltságot, mint hogy terveket szőjenek.

Van olyan elképzelés, miszerint a hatalom későbbi birtokosai számára a cári korszak viszonylag enyhe büntetései a 19. század végén és a 20. század elején azt mutatták meg, hogyan nem szabad intézni az ügyeket. Szibéria megtanította őket valamire: ha valóban meg akarják törni az ellenállást, sokkal keményebb eszközökhöz kell folyamodniuk.

★

Az 1917-es októberi forradalom és az azt követő szigorú intézkedések nyomán fokozatosan átalakult a társadalom. A történelem fintora, hogy az önkényuralmat és az állam hatalmi fölényét ellenző 1917-es februári forradalom végül az orosz politikai csoportok közül a legdiktatórikusabbat, a bolsevikokat juttatta hatalomra, így jöhetett létre a Gulag.

A bolsevikok a jövő kommunista paradicsomát hirdették, de viszonylag rövid idő alatt sötét elnyomó rendszert építettek ki, amelynek szinte kezdettől lényeges elemét képezte a terror, majd igen rövid idő alatt a fogolytáborok is létrejöttek.

A bolsevikok központi bizottsága csaknem közvetlenül az októberi forradalom után harcot hirdetett „a nép ellenségei” ellen. Ez a fogalom, amely a Lenin által aláírt ukázzal vált hivatalossá, az elnyomás kellően rugalmas eszköze volt, ugyanis nem kellett bizonyítani: elég volt meggyanúsítani valakit szabotázs vagy felhalmozás elkövetésével. A nép ellenségeit törvényen kívülieknek nyilvánították, akiket be kellett börtönözni, vagy szükség esetén agyon kellett lőni.

És jött a folytatás: a szovjet vezetés a forradalom után mindössze másfél hónappal, 1917. december 20-án megalapította az Ellenforradalom, Spekuláció és Szabotázs Elleni Harc Összoroszországi Rendkívüli Bizottságát. Létrejött a Cseka. Az új szervet, amelynek hatásköre folyamatosan bővült, a kezdetektől rengeteg jogosultsággal ruházták fel: a gyanúsítottakat bírósági eljárás nélkül letartóztathatták és megbüntethették.

Amellett, hogy a bolsevikok fenyegetés alatt álló hatalma csak Oroszország központi területeire terjedt ki, elnyomó politikájuk hátterében erőteljes ideológia állt. A vezetők a francia forradalom jakobinusait és a párizsi kommün végső szakaszának diktatúráját csodálták. Lenin és Trockij biztosra vette, hogy a kritikus hangokkal szembeni legkisebb gyengekezűség is forradalom kirobbanásához vezetne.

Stéphane Courtois, A kommunizmus fekete könyvének szerkesztője az agresszivitás hátterében a bolsevizmus orosz ideológiai örökségét is látni véli. Az európai marxizmus mellett a bolsevikok az orosz forradalmi nihilista mozgalom hagyományából, például a Szergej Nyecsajevről elnevezett nyecsajevizmusból is merítettek. Innen származott a gondolat, hogy egy kisebbség jogosult megtisztítani a társadalmat az ellenséges csoportoktól.

A bolsevikok körében a szánalmat és a humanizmust megvetették, a „burzsoá erkölcs” jeleinek tekintették, amelyeket egy igazi ellenforradalmár nem engedhet meg magának. Azt a keménységet dicsőítették, amely egy magasrendű cél érdekében minden cselekedetet szentesít. Új világ volt születőben: azt állították, hogy az elnyomás és az erőszak örökre megszűnik. Ennek megvalósításához mindennemű elnyomás és erőszak megengedett volt.

A bolsevikok komolyan gondolták az osztályok felszámolását. Úgy tűnt, hogy az erőszakos tisztogatás egyenes utat jelent az utópia felé. Az osztálygyűlölet nem csak a nemességre, a polgárságra, az egyház szolgáira és az értelmiségre terjedt ki. A proletariátus nevében kirobbantott forradalom erőszakosan lépett fel a parasztokkal és a jogokat követelő munkásokkal szemben is.

A terror 1918 tavaszán tovább bővült. A sztrájkmozgalmakat és a demokratikus követeléseket elfojtották, ezreket végeztek ki. Nemsokára a Gulag első hajtása is kisarjadt a földből. 1918 nyarán a gyanús elemeket elkezdték táborokba zárni. A Cseka vezetője, Feliksz Dzerzsinszkij belügyi népbiztos nyilvánosan „tömegterrorról” beszélt, amit a kormány egy hivatalos rendelettel legalizált is. Ettől kezdve a bolsevikok minden ellenállást és bírálatot ellenforradalmi tevékenységnek tekintettek, és már nem tettek különbséget az ellenfelek között.

Az 1918 nyarán kitört oroszországi polgárháború pusztító következményekkel járt. Mindkét fél tömeges kivégzéseket hajtott végre, és terrorizálta a civileket. A vörösterrort a fehérnél szisztematikusabbnak és szervezettebbnek tartották. A polgárháborúban az orosz kormány valószínűleg százezreket végeztetett ki. További százezreket zártak koncentrációs táborokba. Az erőszak hagyománya folytatódott és megújult.

A bolsevikok a fehérek mellett a munkások és parasztok nagy csoportjai ellen is háborúztak, mivel ők legkésőbb ekkorra elkezdtek rossz szemmel nézni a szovjethatalomra. Ez nagyrészt a bolsevikok által bevezetett úgynevezett hadikommunizmusból eredt, amelyhez a munkások militarizálása mellett a vidéken végrehajtott gabonalefoglalások is hozzátartoztak.

A polgárháború idején alkalmazott elnyomó politika sok tekintetben előre jelezte a jövőt. Az elnyomó rendszer és a fogolytáborok akkor még nem öltöttek végleges formát, de ezeknek az éveknek a történései mintha a Gulag nagy és lenyűgöző színielőadásának főpróbái lettek volna.

Az 1920-as évek fordulóján vidéken, főként Ukrajnában, nagy felkelések robbantak ki, amelyeket a szovjethatalom elfojtott. A bolsevikok szerint a parasztok lázadása ellenforradalmi összeesküvés volt, amelyet a kulákok, azaz a gazdagabb parasztok vezettek. A Gulag korszakában ez a felfogás és a kulák fogalma nagy jelentőségre tett szert.

Az utolsó jelentős parasztfelkelés 1920-ban tört ki Tambov területén. Ezt rendkívül durván verték le. A felkelés résztvevői és a hozzátartozóik közül – köztük asszonyok, öregek és gyerekek – legalább ötvenezer főt zártak összesen hét koncentrációs táborba. 1920-ban a Krím félszigeten zajlott a legnagyobb tömegmészárlás. A terület megszállása után tízezreket végeztek ki és zártak koncentrációs táborokba.

A vörösterror különösen kegyetlen formát öltött a Don és a Kubán területén. A párt úgy döntött, hogy likvidálja az ott élő kozákokat. Az egyes kutatók által népirtásnak tartott, úgynevezett raszkazacsivanyije (kozáktalanítás) részét képezte tízezer kozák kivégzése, százezer kozák koncentrációs táborba zárása a családtagjaikkal együtt, valamint százezrek északra telepítése.

1921 tavaszán a bolsevikok megnyerték a polgárháborút, de a társadalomban Szovjet-Oroszország-szerte nagy fejetlenség uralkodott. Vidéken zavargások, a városokban sztrájkok folytak, a gyári bizottságok pedig demokráciát és szólásszabadságot követelve tiltakoztak a bolsevik hatalom ellen. Amikor a kronstadti haditengerészeti támaszpont matrózai fellázadtak, egy pillanatra úgy tűnt, hogy ugyanaz játszódik le, mint négy évvel korábban, 1917 februárjában. A felkelést ezúttal könyörtelenül leverték, a sztrájkokat pedig elfojtották. Ismét ezreket végeztek ki és vetettek börtönbe.

A felkelések és a társadalmi ellenállás azonban arra kényszerítette Lenint, hogy elhalassza az áttérést a kommunizmusra. A párt úgy határozott, hogy új gazdaságpolitikába (NEP) kell kezdeni. A polgárháború idején általános gabonalefoglalásokat megszüntették, a kereskedelmet részlegesen felszabadították. A kormányzat ennek ellenére látens háborúban állt a parasztokkal: a NEP-korszak után, 1928-ban megkezdett mezőgazdasági államosítást a vidéki lakosság engedetlensége miatti végleges ellenlépésnek is tekintették.

A Szovjetunió hivatalosan 1922-ben jött létre. Az erőszak már a forradalom idején a hatalomgyakorlás központi elemévé vált, és a béke helyreállása után sem akartak vagy tudtak lemondani róla. A nyílt háború után a bolsevikok mind belföldön, mind külföldön ellenségeket véltek látni. Propagandacéllal félelmet szítottak. E néha valós, de legtöbbször képzelt fenyegetésre az elnyomás folytatásával válaszoltak.

A tévedhetetlennek tartott párt az 1920-as években lassanként a társadalom egésze felett uralmat gyakorolt. A bolsevikok kinyilvánították, hogy a kommunizmus győzelmével az állam meg fog szűnni, de paradox módon éppen ők alapítottak totalitárius államot.

A Szovjetunióból a munkások paradicsoma helyett a Vörös Hadsereg és a rendőrség erőszakos fellépésén alapuló pártbürokrácia lett. Ahogy Osmo Jussila történész megállapította, sem szocializmus, sem szovjethatalom nem alakult ki, bár a kulisszáit kialakították. A kollektivizált, állami tulajdonú gazdaság az állam vezetése alatt működött. Államkapitalizmusnak is nevezhetjük.

A terror szervei új nevek alatt új formákat öltöttek, s ez a jelenség végigkísérte a Szovjetunió és a fogolytáborok történetét. A Cseka 1922-ben beolvadt a Belügyi Népbiztosságba, és a GPU nevet kapta. Az irányítást a Szovjetunió egésze fölött átvevő Belügyi Népbiztosság (NKVD) főként a sztálini időkben az állami elnyomás szinonimájává vált. A politikai erőszaknak jogalapja is lett, amikor 1922-ben elfogadták az „ellenforradalmi bűnökről” szóló törvényt. E bűnöket szigorúan, kivégzéssel vagy internálással büntették.

A Gulag számos vonása már az első szovjet kormány által 1918-ban alapított börtönökben és táborokban tetten érhető. A háború után is zártak embereket politikai okokból börtönbe, az 1920-as években például a polgárháborúban a fehérek oldalán harcoló tiszteket, a szovjethatalom ellen lázadókat, nemeseket, földbirtokosokat, polgárokat, más pártok tagjait és papokat. A politikai elnyomás és a fogolytáborok tehát szinte kezdettől fogva Szovjet-Oroszország lényeges elemét képezték. A foglyokból nemsokára fontos társadalmi osztály vagy ha úgy tetszik, külön nemzet jött létre, ahogy Szolzsenyicin A Gulag szigetvilágban megállapítja. Nem a forradalom, az ideológiai fanatizmus, a vörösterror, a polgárháború öröksége vagy a társadalmi kontroll vezetett a Gulaghoz, az elnyomást a bolsevikok kíméletlen keménysége, a kommunista modernizáció végrehajtása és a mindenható állam általi felhatalmazás tette lehetővé.

Volt egyszer egy sziget

A kis hajó baljósan imbolyog. Az 1960-as években építették, és túl van már élete delén. A hatalmas Fehér-tenger hullámai paskolják az oldalát, törzsének fémje panaszkodik. A karél köztársaságbeli Kemből a Szoloveckij-szigetekre tartunk. A tavasz eleje nem idegenforgalmi szezon, a hajón rajtunk kívül csak két orosz turista meg néhány építőmunkás ül, akik a szigeten dolgoznak, mivel épp a kolostor felújítása zajlik. Egy fekete kámzsás ortodox szerzetes is velünk tart. Miközben a hullámok ringatják a hajót, a kabin falán lógó sötét kép ide-oda himbálózik. Hunyorgunk a félhomályban, és azt kérdezzük egymástól: ez a festmény tényleg a kecskeszakállú Feliksz Dzerzsinszkijt, a Cseka alapítóját ábrázolja? Kissé ironikus lenne egy olyan hajón, amely Szolovki felé tart. Néhány óra múlva a hajó ablakában egy olyan folt jelenik meg, amelyet nem lehet letörölni. A Szoloveckij-sziget. Néha kiimbolyog a látóterünkből, de egyre nő, mígnem kitölti az egész horizontot. A központi sziget Oroszország északnyugati sarkában emelkedik ki a Fehér-tengerből, a mai finn határtól mintegy száz kilométerre. Nemsokára megpillantjuk a fából készült stéget, és a hajó kevéske utasa szedelődzködni kezd. A Szoloveckij-szigetre hozott foglyokat annak idején olyan szavakkal fogadták, amelyek a táborbeli komor jövőjükre vonatkoztak: „Üdvözlöm magukat – mondta a láger első parancsnoka az érkezőknek. – Mint tudják, itt nincs szovjet fennhatóság, csak Szolovki-fennhatóság van. Elfelejthetnek minden jogot, amivel korábban rendelkeztek. Nekünk itt saját törvényeink vannak.”{4} Bennünket csak a csend fogad. Ahogy a sziget földjére lépünk, semmi sem árulkodik arról, hogy az évtizedeken át létező és sok ezer kilométeres Gulag innen indult. Sehol egy emléktábla, és a tájon sem látni az egyértelmű jeleket. Homokos utak kanyarognak a tengerből kiemelkedő dombos terepen. A parton néhány viskó, régi szauna és csónakház áll. A távolban felsejlik egy hagymakupola. Ennyi. A tehenek és birkák párosával legelnek, mintha most léptek volna ki Noé bárkájából a szárazföldre. A föld kopár és sziklás, de távolabb levelüket bontogató nyírfák látszanak, mögöttük pedig fenyőerdő. Órákon át kószálunk a szigeten a fogolytáborok nyomait keresve. Orosz emberi jogi aktivisták azzal vádolták a jelenlegi szoloveckiji vezetést, hogy a Gulag legapróbb nyomait is eltüntették. Ennek ellenére sok helyütt meg lehet találni őket, csak tudni kell keresni. A sziget temetőjében már 1989-ben felállították a Memorial szervezet emlékművét. Emellett az ortodox egyház kis múzeumot tart itt fenn, amelyben tárgyakat és fényképeket is lehet látni a sziget fogolytáborának történetéből. A kolostor pincéjében, amely elkülönítő zárkaként funkcionált, vezetést is tartanak.

★

Azt mondják, a Gulag íróinak legismertebbike, Alekszandr Szolzsenyicin eredetileg onnan vette az ötletet a ma széles körben elterjedt kifejezéshez, „a fogolytáborok szigetvilágá”-hoz, ahol az egész Gulag története kezdődött. A szoloveckiji kolostor szigetére az 1920-as évek elején kezdtek foglyokat hurcolni.

A szigetek kellően elzárt és félreeső helyen találhatók, ahová nem könnyű eljutni – annak idején ezért is választották őket a kolostor helyéül. Később a szovjet táborigazgatás észrevette, hogy más kolostorok is kedvező helyen vannak, így be lehet őket vonni a táborhálózatba. Például Moszkvától kétszáz kilométerre, a Vlagyimiri területen található szuzdali kolostor is fogolytáborként működött.

Szoloveckij a Szovjetunió létrejötte előtt is hosszú múltra tekintett vissza. A középkor végén alapított kolostor szerzetesei a 15. században elkergették a szigetek maroknyi lakóját, és birtokba vették a területet. A kolostorlakók később a szárazföldön további birtokokra tettek szert. Néhány háborús közjátékot leszámítva a 19. század végéig nagyjából béke honolt itt, mígnem az Orosz Birodalom ráébredt, hogy megfelelő hely foglyok elszigetelésére. A valódi változás azonban csak a bolsevikok megjelenésével következett be.

A kolostor működését az 1920-as évek elején beszüntették, és a helyén 1922-ben hivatalosan is fogolytábort hoztak létre. A valláshoz kritikusan viszonyuló Szovjetunióban a kolostor szerzetesei a tábor első foglyai közé tartoztak. Emellett a bolsevikok ellenségeit vitték oda különböző társadalmi osztályokból és ideológiai csoportokból.

A Szoloveckij-szigetet a szovjet időszak elején szolovki fogolytáborként ismerték, és a SZLON rövidítést használták rá. A Szolovki munkatábor volt, amelynek működési elve a katorgán alapult, és ahol egyúttal a későbbi Gulag módszereit is kifejlesztették. A szerény kezdet után a tábor feltartóztathatatlanul növekedett: a rabok száma hamar a tízszeresére, több mint negyvenezerre nőtt, és a körülmények kezdtek rosszabbra fordulni. Később a létszám tovább emelkedett, de a végleges nagyságrendet még ma sem ismerjük.

A sziget foglyainak sanyarú sorsa már akkoriban is vitát váltott ki. A szovjet vezetést támogató Makszim Gorkijt részben azért küldték 1929-ben a Szolovkiba, hogy megvizsgálja, hogyan rendszabályozza meg az állam az eltévelyedett polgárait. Sok fogoly arra számított, hogy a világhírű író látogatása segít majd az ártatlanok kiszabadításában, és véget vet az embertelen bánásmódnak. Nem így történt.

Gorkij útja előtt a fogolytábor ráncfelvarráson esett át, és az író csak a díszleteket láthatta. Elhitte – vagy el akarta hinni –, amit látott, és utazásáról a szigetek szépségét és az új táborrendszer működőképességét magasztaló esszét írt. Véleménye nem hagyott sok értelmezési lehetőséget: „Szerintem a végkövetkeztetés nyilvánvaló: a Szolovkihoz hasonló táborok nélkülözhetetlenek.” A Szolovki az 1930-as években munkatábor helyett hagyományosabb börtön lett, ahol főleg politikai foglyok raboskodtak. Később, a nagy terror idején, az üldöztetések sok áldozatát szállították oda.

Az 1920-as években nem a Szolovki volt a Cseka által fenntartott egyetlen tábor. Már akkor bő háromszáz létezett belőlük, de a többségük még kicsinek számított. A maga nemében a Szolovki volt a legnagyobb. Abban az időben többek között Arhangelszk mellett is működött egy másik nagyobb láger, a Holmogori, ahol a kortársak visszaemlékezései szerint tömeges kivégzésekre is sor került. Például a kronstadti lázadókat és a kozákokat is tömegesen fojtották bele az Északi-Dvinába. Arhangelszkből Szoloveckijbe is szállítottak hajón rabokat. A Szolovki mindenképpen különleges volt, mert egy nagyobb terv kísérleti terepeként működött. Ezt nyíltan ki is jelentették. Dzerzsinszkij, a titkosrendőrség vezetője már 1924-ben a lakatlan területek kényszermunkával történő kiaknázásának modelljeként említette a szigetet, 1929-ben pedig úgy hivatkoztak rá: az egyik tábor, ahol a foglyokat becsületes szovjet állampolgárokká nevelik. Az állami nyelvhasználatban a SZLON „átnevelő munkatábornak” minősült.

A fogolytáborok szigetvilága első állomásának létrejöttéhez számos, a későbbi Gulagra jellemző, groteszk mozzanat kapcsolódott. A kolostor szent helyeiből cellákat és mellékhelyiségeket alakítottak ki, a vallás gyakorlását pedig névsorolvasások és kegyetlenkedések váltották fel. Ennek ellenére a Szolovkin uralkodó viszonyok az első években még egészen visszafogottak voltak ahhoz képest, ami később következett: a foglyok saját újságot adtak ki, és a körülmények inkább az Orosz Birodalmon belüli száműzetésre, mintsem a későbbi, Sztálin-korabeli Gulagra emlékeztettek.

A szolovki tábort a második világháború alatt bezárták, és többé ilyen célokra nem is nyitották meg. A fogolytáborok szigetvilágának dominósorát azonban ez indította el.

★

A Szolovki az 1920-as években a civil társadalom számára is az első jele volt annak a táborrendszernek, amely a következő évtizedben országszerte elterjedt. A lágerről Gorkij beszámolója mellett más propagandaírásokat is közöltek, és félig nyilvános beszélgetések folytak róla az otthonokban és a kommunalkákban, azaz a társbérletekben.

A később egy fogolytáborban életét vesztő költő, Oszip Mandelstam felesége, Nagyezsda Mandelstam az emlékiratában megemlíti, hogy az 1920-as években sok ismerőse úgy vélte, a szolovki politikai foglyok körülményei egészen jók. A férje azonban megjegyezte, hogy soha senkivel nem találkozott még, aki visszatért volna onnan, ezért nem hisz az elfogadható körülményekben.

A fogolytáborok akkoriban minden tekintetben máshogyan működtek, mint az 1930-as években. Nagyezsda Mandelstam megemlíti, hogy egyes letartóztatottakat a Szolovkiba szállításuk előtt egy-két napra hazaengedtek, hogy az ügyeiket még el tudják intézni. Tizenöt évvel később, a már kifejlett Gulag idején ez elképzelhetetlen lett volna: az éjszaka közepén mentek el az emberekért, akiket örökre elhurcoltak a szeretteiktől.

A szoloveckiji tábor kezdeti szakaszában a letartóztatás és a fogva tartás gyakorlatait még nem csiszolták ki teljesen. Éppen ellenkezőleg: a hatóságok és az őrök sokszor maguk sem tudták, mit csinálnak, és a láger szabályaiban sem értettek egyet. Szoloveckijben gyakran teljes fejetlenség uralkodott. Szolovki és a Szovjetunió korai fogolytáborrendszerének egyik legfőbb építésze egy minden tekintetben különös alak, Naftali Frenkel volt. Zsidó üzletemberként 1923-ban került a Szoloveckij-szigetre. Rabként annyira példásan viselkedett, hogy hamarosan bizalmi feladatot kapott, és már 1927-ben szabadult. A szigetet azonban nem hagyta el; helyette elvállalta a tábori kényszermunka megszervezését. Ő fejlesztette ki a korai Gulag „tudományos módszereit”. Ezek segítségével tervezték meg például, hogy a foglyok az elvégzett munka mennyiségével arányosan kapjanak ételt. Frenkel tökéletesítette a munkaszervezést: ötletei nyomán a rabok korábban kevéssé hatékony kényszermunkája a Szovjetunió számára valamelyest hasznossá vált. Az 1930-as évek elején megbízták a Fehér-tengeri csatorna és a Bajkál–Amur vasút építéséhez kapcsolódó kényszermunka megszervezésével.

A szolovki tábor e tekintetben is a Gulag létrejöttének és kifejlődésének csírája volt. A szigetek foglyai között szállóigeként terjedt: „Ma Szoloveckijben, holnap szerte Oroszországban.”

Elbúcsúzunk a festői szépségű, ám komor hangulatú szigettől. Vajon észrevennénk-e, mi történt itt csaknem száz évvel ezelőtt, és hogy végül mihez vezetett, ha nem tudnánk? Visszafelé még jobban hullámzik a tenger, és a szárazföldre annyian sem utaznak, mint a szigetre. A hajó minden erejével a karéliai Kem felé igyekszik. Próbálunk jegyzetelni a füzeteinkbe. A szemközti padon egy fiatal, tajtrészeg orosz férfi hever. Mielőtt a fémbölcső nyugtalan álomba ringatja, sikerül innia néhány kortyot a másfél literes sörösüvegből. Miközben a hajó imbolyog, a legény hol a pad egyik végébe, hol a másikba csúszik, mint egy furcsa inga, amely nem az eltelő, hanem a megálló időt méri.

Humán logisztika

Már a szoloveckiji tábor vezetése is szembesült a kifejlett Gulagra jellemző jelenséggel, a foglyok mozgatásának nehézségével. A nagy tömegek eljuttatása gyakran kaotikusan zajlott a nehezen járható és félreeső területekre. A Szolovki alapításának idején a rabok letartóztatásának és szállításának módszerei még azt a félig szervezett szintet sem érték el, mint az 1930-as években. Anne Applebaum szerint a foglyok gyakran a tábor előtt szenvedtek a legtöbbet. A Gulagra ítéltek kínokkal teli útja már a gyanúba kerülés után, a letartóztatás alatt megkezdődött. A híresztelésekről értesülve a munkatársak, sőt a hozzátartozók is célzásokat tettek, és gyakran kirekesztették a gyanúsítottat. Elveszítette a munkáját vagy lefokozták, barátai kerülni kezdték, mivel nem akartak ők is gyanúba keveredni. Ez a gyötrelmes helyzet, amelyben az érintett számított rá, hogy letartóztatják, de nem tudta, hogy mikor és mennyi időre, néha sokáig eltartott, és lelkileg nagyon megterhelő volt. Jevgenyija Ginzburg a fogolytábori élményeiről írt emlékiratában, a Meredek útvonalban megállapítja, hogy otthon, a családja körében, amikor az elkerülhetetlen letartóztatást várta, jobban szenvedett, mint később, a magánzárkában töltött években vagy akár a kolimai lágerben.

A letartóztatás előbb-utóbb bekövetkezett. Történhetett egyszerűen, ilyenkor a vádlottért a lakására mentek, vagy megkérték, hogy keressen fel egy hatóságot, ám leleményesebb módszereket is bevetettek az áldozat megtévesztésére vagy meggyötrésére, főleg az 1930-as években. Általánossá váltak a házkutatások és az erőszak, és a látogatásokra gyakran éjszaka került sor. Sokaknak el sem mondták, hová viszik őket, és miért.

A letartóztatások látszólagos véletlenszerűsége borzongató tréfák tárgyává is vált. Egy vicc szerint egy nyúlcsapat jelent meg a Szovjetunió és Lengyelország határán, és Lengyelországban szándékoztak menedéket kérni. Amikor megkérdezték tőlük, miért akarják elhagyni a hazájukat, a nyulak így feleltek: „Mert az NKVD utasítást adott az összes szovjet teve letartóztatására.” „De hiszen ti nem vagytok tevék!”, lepődtek meg a határőrök. „Nem is. De próbáld ezt beadni az NKVD-nek!”

A letartóztatás főként az értelmiség körében vált gyakorivá. Sokan előre összecsomagoltak egy bőröndöt, hogy indulásra készek legyenek. Amikor Oszip Mandelstamot 1934-ben először vitték be kihallgatásra, a hozzátartozói rögtön tudták, mi a teendő. Anna Ahmatova költőnő éppen akkor Mandelstaméknál vendégeskedett, és mindent elkövetett, hogy a költő iratait megmentsék a hatóságok elől. Nagyezsda Mandelstam emlékiratában leírja, hogy Ahmatova arra is figyelmeztette Oszipot, hogy egyen valamit indulás előtt. A házban mindössze egy főtt tojást találtak, és amíg zajlott a szobák átkutatása, Mandelstam leült az asztalhoz, meghámozta a tojást, megsózta és elfogyasztotta.

Nagyezsda Mandelstam leírja, hogy a letartóztatás utáni időszakra is kialakult egy bizonyos rutin. A családtagok ismerték a szokásokat, például hogy melyik ablaknál lehetett küldeményeket leadni. A Szovjetunióban az 1930-as évek elejére a tábori foglyokat és hozzátartozóikat illetően külön kultúra jött létre. Másfelől sok átlagos polgárt váratlanul ért a letartóztatás, és fogalmuk sem volt arról, mit tegyenek. A terror általános érvényűsége volt az elnyomás egyik célja.

★

A letartóztatás után az áldozatot börtönbe vitték. Általában kihallgatták, és különböző átmeneti börtönökben hónapokat, de akár éveket is tölthetett. Szolzsenyicin a vizsgálati fogságot gúnyosan „Lenin előszobájának” nevezte. Egy-egy kihallgatás néha több napon át tartott. A Gulagon évekig senyvedő finn Aino Kuusinen Isten ledönti az angyalait című emlékiratában leírja, hogy a lefortovói börtönben egyszer 89 órát töltött kihallgatáson anélkül, hogy ehetett vagy alhatott volna. Jevgenyija Ginzburg a futószalagszerű kihallgatásokról ír, amelyeken a kihallgatók bizonyos időközönként váltották egymást, és a fogoly vallatását új, friss tisztviselők folytatták. Ginzburgot egy hétig sem aludni, sem enni nem engedték. A vizsgálati fogság idején, elsősorban az 1930-as évektől, kifejezett kínzást is alkalmaztak a vallomás kicsikarására. A szovjet időszak messze legkedveltebb módszere az alvásmegvonás volt, különböző változatokban.

Később, az 1940-es években a bürokrácia egyszerűsödött. A bonyolult módszerek és a finomkodások feledésbe merültek, és a foglyokat a lehető leghamarabb a Gulagra hurcolták. Ahmatova ezt így foglalta össze: „Manapság minden leplezetlenül zajlik. Prémsapkát nyomnak a fejedbe, és elküldenek a tajgára.” A fogság visszafordíthatatlan változással járt az ember életében. Persze voltak, akik kiszabadultak a Gulagról, de aki valaha ott járt, sosem volt többé ugyanaz az ember. Nagyezsda Mandelstam ezt írja az emlékiratában:

„…az embereket valamiféle elképedés kerítette hatalmába, majd szembesültek minden kritérium, norma és érték hiányával, amikor először kerültek börtönbe, és hirtelen rájöttek, milyen világban éltek addig, és valójában mit is jelent az »új korszak«…”

Végül is a világvége az, amikor minden ismert fogalom szertefoszlik.

Mandelstam hangsúlyozza, hogy nem az erőszak vagy a félelem volt e tragikus megvilágosodás elsődleges oka, hanem hogy „az igazság pillanata” nyomán az emberek rádöbbentek, mit is jelent valójában a Szovjetunió.

Mivel a rendszer köztudottan nem tévedhetett, a vizsgálati fogság után csak nagyon keveseket engedtek szabadon – a foglyokat rendszerint elítélték. Az elítélteket továbbküldték a fogolytáborok szigetvilágába.

★

A villanymozdony a Karél Köztársaság kis falvain át a vagonok sorával indul délre. A mohás háztetők egyre gyorsabban futnak el mellettünk, mígnem a Fehér-tenger partján fekvő Kem eltűnik a kanyarban, és a párhuzamos sínek a területeket összefogó varrattá szűkülnek. A vonat a kis állomásokon inkább udvariasságból, mintsem szükségszerűségből áll meg. A nagyobb pályaudvarokon a vagonok besiklanak az egy helyben álló, északra vagy délre tartó vagy csak veszteglő tehervagonok közé.

Az egyik állomáson feltűnik az ablakban a tavaszi nap. Megvilágítja a tarka rakományokat és a rozsdás vágányokat.

A Gulag táboraiba tartó fogolyszállítmányok épp ilyen vasúti telepek mellékvágányain álltak meg, hogy megvárják, amíg a pálya felszabadul. Ilyenkor órák, néha akár napok is elteltek, mivel minden vonat elsőbbséget élvezett a fogolyszállítmányokhoz képest. A foglyokat természetesen nem lehetett kiengedni az emberek közé, ezért a zárt tehervagonokban nyáron izzadtak, télen pedig dideregtek, gyakran víz és élelem nélkül.

A szabad állampolgárok a személyvonat ablakából néha látták a szomszédos vágányon veszteglő fogolyszállító vagont, amelynek ajtórésein vagy a deszkái közül egy-egy ujj vagy szem kandikált ki, hogy lásson valamit a külvilágból, érezzen némi szabad levegőt. Az emberek az állomások vágányain is találkoztak fogolyszállító vonatokkal, és bár a titokzatos vagon ajtaja zárva maradt, a foglyoknak pedig csendben kellett maradniuk, a civilek sejtették, mi történik.

Nem lehetett nem észrevenni, mennyi embert szállítottak a Gulagra; a kitelepítések mértéke főleg a vasúti csomópontokban volt szembeötlő. Szolzsenyicin ezt írja: „Mindez itt játszódik le a szomszédságunkban, egy karnyújtásnyira, mégis láthatatlan (vagy be is hunyhatjuk a szemünket).”

Az átlagpolgárok a fogolyszállítmányokra különbözőképpen reagáltak: egyesek az ajtó résén kenyeret és cukrot dugtak be, mások nem voltak hajlandók észrevenni a vonatot.

A tábori emlékeket felidéző írásokban a kegyetlen szállítás mellett sokan említik a civilek jóindulatát. Egyesek számára ez jelentette az egyetlen fénysugarat az út során, a szalmaszálat, amelybe a képtelen helyzetben belekapaszkodhattak. A hétköznapok felvillanása fájón emlékeztette a rabokat arra, mitől fosztották meg őket, ugyanakkor vigasztalóan bizonyította, hogy a mindennapi élet megy tovább.

A vonatunk újra nekilódul, és folytatja útját Szegezsa felé. Színes teherkocsik indulnak a másik irányba, valószínűleg valamelyik jeges-tengeri kikötőbe, a rakományuk sok ezer gumicsizma vagy ablaktörlő.

A cári korszak hagyományai a foglyok mozgatásában is megmutatkoztak, az elítéltek közül egyeseket hagyományos Sztolipin-vagonokkal szállítottak a lágerbe. A II. Miklós cár keménykezű miniszterelnökéről elnevezett vagonokban már a 19. században is szállítottak száműzött parasztokat a szibériai kolóniákra. A Gulag idején a sztolipinok azonban luxusnak számítottak. A szerencsétlen raboknak be kellett érniük marhavagonokkal. Jevgenyija Ginzburg elmondása szerint őt egy olyan vagonban szállították a börtönből a táborba, amelynek falán tragikomikus módon a „Különleges eszközök” felirat állt.

★

A letartóztatás és a vizsgálati fogság után a foglyot egy átmeneti táborba, onnan pedig végül a tényleges fogolytáborba vitték. Általános volt, hogy ezt követően kétévente át-áthelyezték, néha akár több ezer kilométerrel arrébb. Az emberi rakománynak menet közben kevés élelmet és vizet biztosítottak. Vízből azért keveset, hogy a raboknak útközben ne kelljen folyton vizelniük. Gyakran kínozták őket azzal, hogy csak sózott heringet adtak nekik enni, amitől persze még szomjasabbak lettek.

A foglyokat igyekeztek minél messzebbre hurcolni az otthonaiktól, hogy ne találkozhassanak a hozzátartozóikkal. Ez gyakran szinte magától megoldódott, mivel számos láger az Urál túlsó oldalán helyezkedett el. A Szoloveckij-szigetre kezdetben többek között Petrográdból vittek elítélteket (a későbbi Leningrádból, amely ma ismét Szentpétervár), amely elég közel volt a Fehér-tengerhez. A szállítások így is napokon át tartottak, mivel a Fehér-tengeren csak kevés hajó közlekedett. Az utazások főként Sztálin idején váltak szándékosan kegyetlenné.

A foglyokkal rosszul bántak, nem adtak nekik sem enni, sem inni, és a legalapvetőbb higiéniájukról sem gondoskodtak. A kegyetlenkedésekhez ürügy sem kellett: a szadista erőszak az őrök félelméből és szorongásából eredt. Máshogy fogalmazva, igazi előnye senkinek sem származott abból, hogy a rabok a hetekig, sőt akár hónapokig tartó szállítás közben senyvedtek és akár meg is haltak. Néhány különösen durva túlkapás miatt ugyan formális büntetésben részesítették a szállításért felelős tisztviselőket és őröket, de a foglyok bántalmazása rendszerint nem járt következményekkel. Az erőszak így a rendszer részeként megszilárdult.

A végtelennek tűnő utazás után a rabok végül megérkeztek. Beléptek az első táborba és a rettegett zónába. A zóna a táborkomplexum szögesdróttal elkülönített és szigorúan őrzött része volt, ahová a foglyokat bezárták. Az 1930-as évek elején a megérkezés a legnagyobb lágerekbe döbbenetesen emlékeztet a megérkezésre a náci Németország koncentrációs táboraiba. A Gulag lágereinek gyakran díszes kapuja fölött egy jelmondat állt. A táborrendszer kezdeti szakaszában, amikor a munka célja a foglyok megnevelése volt, a jelmondatok például a szorgalomról szóltak. Retorikájuk hátborzongatóan ismerős: „A munka a Szovjetunióban becsület dolga, dicsőség dolga, vitézség és hősiesség dolga!” A Szolovki kapuján ez állt: „A munka felszabadít”.

Sok tábort gyakorlati megfontolásokból országutak és vasutak közelében hoztak létre, ami megkönnyítette a szállítást. A Gulag-táborok egy része majdnem vagy pontosan ugyanott volt, mint a korábbi katorgák. A Szovjetunió idején rengeteg új út, vasúti vágány és csatorna épült, és a munkát gyakran rabokkal végeztették. Az egyik legkorábbi és egyúttal legismertebb, foglyok által megvalósított építési projekt a Balti–Fehér-tenger-csatorna. Arrafelé tartottunk éppen. Amint a vonat csikorgó fékekkel megállt a medvezsjegorszki állomáson, megkerestük a buszmegállót.

{1} Soproni András fordítása.

{2} Makai Imre fordítása.

{3} Tomori Gábor fordítása.

{4} Tomori Gábor fordítása.