A forditás az alábbi kiadás alapján készült:

Lauren Oliver: Rooms

Ecco, An Imprint of HarperCollins Publishers, New York, 2014

A kitalált történet szereplői is kitaláltak, mindennemű hasonlósága valósággal a véletlen műve.

Fordította: Sóvagó Katalin

A versbetétet fordította: Szlukovényi Katalin

Könyvterv: Malum Stúdió

Copyright © 2014 by Laura Schechter

Hungarian translation © Sóvagó Katalin, 2015

Hungarian edition © GABO Kiado, 2015

Elektronikus kiadás v.1.0.

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

ISBN 978-963-406-178-6

Kiadja GABO Kiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Solymosi Éva

TARTALOM

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

I. RÉSZ

A KONYHA

ALICE

MINNA

ALICE

SANDRA

TRENTON

ALICE

II. RÉSZ

A DOLGOZÓSZOBA

SANDRA

TRENTON

ALICE

SANDRA

MINNA

ALICE

III. RÉSZ

A PINCE

ALICE

AMY

SANDRA

TRENTON

ALICE

CAROLINE

ALICE

IV. RÉSZ

AZ ÜVEGHÁZ

TRENTON

CAROLINE

ALICE

SANDRA

V. RÉSZ

A HÁLÓSZOBÁK

ALICE

SANDRA

TRENTON

ALICE

CAROLINE

SANDRA

CAROLINE

VI. RÉSZ

A PADLÁS

SANDRA

AMY

TRENTON

AMY

ALICE

AMY

MINNA

AMY

VII. RÉSZ

A FÜRDŐSZOBÁK

ALICE

TRENTON

SANDRA

ALICE

VIII. RÉSZ

A NAPPALI

MINNA

ALICE

TRENTON

SANDRA

MINNA

TRENTON

ALICE

IX. RÉSZ

AZ ELŐSZOBA

SANDRA

X. RÉSZ

AZ EBÉDLŐ

CAROLINE

SANDRA

TRENTON

ALICE

XI. RÉSZ

A KONYHA

ALICE

TRENTON

ALICE

TRENTON

A GABO KIADÓ  E-KÖNYVEIRŐL

HA TETSZETT A KÖNYV, OLVASSA EL EZT IS

A ragyogó Lexa Hillyernek, támogatásáért, barátságáértés a sok üveg borért

FRANZ WRIGHT

SZOBÁK

Szobák, amikben (nem állítom,

hogy dolgoztam) meghallottam. Szavakat

hallott a szám

akkor – maradjatok

velem. Szobák,

egymásba nyílók,

lakjon bennetek

élet, maradjatok bennem,

amikor elmegyek.

Szlukovényi Katalin fordítása

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

Először is csodálatos ügynökömnek, Stephen Barbarának szeretném megköszönni, hogy az utóbbi négy évben bátorított, noszogatott, és elviselte az őrültségemet. Mélységes hálám Lea Boudreaux-nak, mert energiája és lelkesedése meggyőzött arról, hogy képes leszek megírni a könyvet, míg éleslátásával és útmutatásaival el is érte, hogy csakugyan meg is írjam. Rendkívül hálás vagyok az Eccónál az egész csapatnak, köztük Ryan Willardnak; Sara Woodnak és Alison Saltzmannek; Michael McKenzie-nek és Ashley Garlandnek, akik rajta tartották a szemüket a részleteken, gondoskodtak róla, hogy ez a könyv olyan szép legyen, mint a nap, és fáradhatatlanul dolgoztak, hogy eljusson az olvasók kezébe. Köszönet nektek, Jeremy és Marie, akiknek elbűvölő gunthorpe-i háza az ihletet adta ehhez a könyvhöz.

Végül pedig köszönet szüleimnek a sok jó könyvért és a gyönyörű szobákért.

A tűz a pincében kezdődik.

Fáj?

Igen és nem. Elvégre ezt akartam.

Különben nekem már úgysem fájhat.

Csakhogy a félelem majdnem olyan, mint a fájdalom. Zsarnoki, mérhetetlen. Ez a test, az utolsó testünk, a végső esélyünk, porrá fog égni.

Mi történik velem aztán?

A konyhából a tálalóba, az ebédlőbe és a hallba; fel a lépcsőn, fojtó füst, sötétség, korom és fullasztó hőség.

A padlásról a tetőre, a tetőről a pincébe.

Égünk.

Sandra fogadni akar, hogy otthon hal-e meg Richard Walker. Nem tudom, mióta lett a mániája a fogadás. Akkor nem volt szerencsejátékos, amikor élt. Felelősségem teljes tudatában kijelenthetem, hogy a hazárdjáték ama kevés bűn közé tartozott, amiket nem követett el. Ma meg más sincs, csak fogadjunk erre, fogadjunk arra.

– Itt fog elpatkolni, majd meglátod – mondja Sandra. – Ne mássz rám!

– Nem mászok rád.

– De igen. Itt szuszogsz a nyakamba!

– Az lehetetlen.

– Csak azt mondom, hogy milyen érzés.

Richard Walker nyög. Lehetséges, hogy most, ennyi év után, képes megérteni bennünket?

Kétlem. Bár akkor is érdekes elképzelés.

Hogyan beszélünk? Nyikkanásokban és suttogásokban, nyögésekben és borzongásokkal. Hiszen tudja. Hallotta. Csak nem érti.

A nappalos ápolónő a fürdőszobában van, Richard tablettáit készíti össze, holott tudnia kell – mindnyájan tudjuk –, hogy a gyógyszer már nem segít rajta. A hálószobának olyan szaga van, mint a kanalas orvosságnak és az izzadságnak. És állatiasan éles vizeletszaga is van, mint egy régi istállónak. Három napja nem húztak tiszta ágyneműt.

– Na, mi a véleményed? – erősködik Sandra. – Itthon? Vagy kórházban?

Szeretek fogadni Sandrával, mert a fogadás tagolja a teret, a hosszú, vizenyős órákat, az idő ízetlenségét. A nappal nekünk már nem nappal, és az éjszaka nem éjszaka. Az órák a forró és a meleg, a száraz és a nyirkos árnyalatai. Már nem figyelünk az órákra. Miért kellene figyelnünk? A dél a fűrészpor íze, és olyan érzés, mint a szálka a köröm alatt. A reggel a sáré és a porladó szigetelésé. Az este a főtt paradicsom és a penész szaga. Az éjszaka a hidegrázás, és a bőrünket szimatoló egerek tapintása.

Felosztás. Ez az, ami nekünk kell. Tér és vonalak. A te térfeled, az én térfelem. Különben elkezdünk összefolyni. Ez a holtak legnagyobb félelme, veszedelme. Halottnak lenni örökös harc a különállásért.

Vicces, nem? Az életre olyan gyakran az ellenkezője az igaz. Emlékszem, milyen kétségbeesetten vágytam rá, hogy valaki megértsen. Emlékszem, milyen borzasztóan szerettem volna beszélni Ednek erről vagy arról, már nem emlékszem, miről, valamilyen álomról vagy nézetről, vagy a filmről, ami éppen ment a moziban.

Most már csak a titkok igazán az enyémek, és máris olyan sokat átengedtem belőlük Sandrának.

– Kórházban – felelem végül.

– Én meg fogadni merek, hogy abban az ágyban patkol el – mondja vidáman Sandra.

Sandrának nincs igaza. Richard Walker nem otthon hal meg. Hála istennek. Épp elég ideig osztoztam vele a házon.

Egy ideig csend van a házban. Ismét a miénk, az enyém és Sandráé. A sarkai a könyökünk, a lépcsői a csontvázunk darabjai, ujjpercek és csigolyák.

A csendben szétfolyunk. Visszafoglaljuk a tereket, amelyeket Richard gyarmatosított. Vissza kell nőnünk magunkba, először csak nehézkesen, úgy, mint a test, amely a hosszú betegség után reszketve és rángva mozog.

Kiterjedünk mind az öt hálószobára. Lebegünk a porral az ablakokon beeső fényben; szédülten pörgünk a csendben. Csúszkálunk az üres ebédlő székein, korcsolyázunk a politúros asztalon, a keleti szőnyegekhez dörgölőzünk, összegömbölyödünk régi lábnyomok horpadásaiban.

Megkönnyebbülés, ugyanakkor veszteség, hogy épségben visszakaptuk a testünket. Ismét sikerült kiűznünk a Másikat.

Szabadok vagyunk. Egyedül vagyunk.

Fogadást kötünk, hogy mikor térnek vissza az ifjú Walkerek.

I. RÉSZ

A KONYHA

ALICE

Minna a konyhán át érkezik, úgy csapja ki az ajtót, mintha azt várná, hogy több tucat vendég pattanjon fel „Meglepetés!” ordítással.

– Jézusmária! – Ez az első, amit mond.

– Ilyen nincs – mondja Sandra. – Nem lehet.

Pedig van, kétség nem fér hozzá, még ennyi év után sem, hogy ez Minna. Sandra azt állítja, hogy pontosan tíz év volt; én úgy vélem, hogy annál kicsivel több.

Minna megváltozott, bár továbbra is Minna; a loboncos hosszú haj, mostanra kiszőkítve; a járomcsontok dölyfös íve; a ragyogó óceánszínű szem. Ugyanolyan gyönyörű, mint volt – talán még gyönyörűbb. Most van benne valami kemény és rettenetes, mint egy pengében, amelyet gyilkosan vékonyra fentek.

– Jézusmária! – ismétli. Áll a nyitott ajtóban, és egy pillanatra megcsap a Kinti szag, lóhere, sár, mulcs és lonc, amely most is vadul tenyészhet az udvaron.

Egy rövid percre ismét élek, és a kertben térdelek – új tavaszi napsütés; hűvös szél; egy meglepett, fénylő giliszta, amely kifordult a földből.

Hat év körüli kislány csörtet el Minna mellett, be a házba.

– Ez a nagypapi háza? – kérdezi, és a konyhaasztal felé nyúl, amelyen otthagytak egy félig kiivott kávésbögrét. Az ápolónő egyik bögréje, már kezd büdösödni benne a romlott tej.

Minna elkapja a gyerek karját, visszahúzza.

– Semmihez sem szabad hozzányúlni, Amy! – mondja. – Ezen a helyen nyüzsögnek a bacilusok! – A kislány, Amy, engedelmesen hátramarad, mialatt Minna pár tétova lépést tesz befelé a konyhába, előrenyújtva a kezét, mintha sötétben mozogna. Mihelyt karnyújtásnyira kerül a konyhaasztalhoz, feléje kap, és olyan hangot hallat, amely félúton van a felhördülés és a nevetés között.

– Ez a valami! – mondja. – Hiszen még annál is rondább, mint amire emlékeztem. Jézusom, hát semmitől sem bírt megszabadulni?

– Ez eldönti a kérdést – állapítja meg vidáman Sandra. – Minnából reménytelen nyafogó lett. Mindig is tudtam, hogy az lesz!

– Elhallgass, Sandra! – A sok-sok év alatt, amit ebben a házban, az új testben töltöttem, hitemnek a túlvilági élet keresztény tanításában erős próbákat kellett kiállnia. Ám egy dologhoz nem fér kétség, Sandra társasága vitathatatlanul maga a pokol.

– Ilyen szép lány…

– Azt mondtam, elhallgass! – Szegény Minna. Nem állíthatom, hogy a kedvencem volt. De azért sajnálom.

Amy befelé indul az ajtóból, de Minna kinyújtja a kezét, hogy megállítsa.

– Édesem, maradj ott, rendben? Csak egy picit várj. – Majd elkiáltja magát, kissé hangosabban: – Trenton! Ezt látnod kell!

Már nincsen szívem, ezért azt mondani, hogy megdobbant a szívem, kissé pontatlan. De azért van valamilyen gyorsulás, megmaradt részeim összébb húzódnak. Évekig vágytam rá, hogy láthassam Trentont. A leggyönyörűbb gyermek volt, a haja selyemszőke, a szeme olyan elektromos kék, akár a nyári égbolt. Már négy-öt éves korában is volt egyfajta enyhén tragikus nézése, mintha szépségre és eleganciára számítva jött volna erre a világra, de az első percben olyan súlyos csalódást kellett átélnie, amit sohasem hevert ki.

Ám az nem Trenton, aki bejön a házba, kétrét görnyedve két sportszatyor súlya alatt, ráadásul egy gurulós bőröndöt is vonszolva, hanem egy képtelenül magas, girhes kamasz, mogorva nézésű, loncsos, sötét hajú, aki fekete tréningfelsőt és mocskos felhajtójú farmert visel.

– Mit pakoltál? – motyogja, ahogy belép a konyhába. Kiegyenesedik, lecsúsztatja a válláról és a konyhapadlóra ejti a sportszatyrokat, átzökkenti a küszöbön a bőröndöt. – Sziklákat tettél bele, vagy mi?

Sandra felnevet.

– Ez nem ő, ez nem lehet ő! – mondom, öntudatlanul majmolva, amit Minnáról mondott.

– De ő – feleli Sandra. – Nézd csak meg a szemét.

Igaza van; a csúnya, dudorodó, pattanásos homlok alól még mindig ugyanolyan döbbenetes villámkékséggel néz ki a szem a lányosan sűrű pillák közül.

– Uramisten, még egy ekkora darab szart! – mondja Minna. Az asztalnak dől, rátenyerel, mintha ellenőrizné, hogy igazi-e. – Póknak hívtuk. Emlékszel?

Trenton nem szól.

Az asztal fehér műanyag – akrilgyanta, világosított fel Sandra, amikor meghozták –, és csuklós, görbe lába van, amitől csakugyan olyan lesz, mint egy sarokban leselkedő pók. Tizenöt dollárba került, mint ezt Richard Walker változatlan élvezettel közölte a vendégeivel. Mindig is visszataszítóan ocsmánynak találtam, Sandra szerint azért, mert nincs érzékem a modernséghez.

– A modern az csúnya – szokta mondogatni. Legalább ebben az egy pontban egyetértünk.

Az évek során hozzám nőtt az asztal, vagy mondjuk inkább úgy, hogy belém nőtt, ahogy a tárgyak szoktak. Az asztalban vannak az emlékeim az asztalról, és az emlékeim az asztalról ezek: a bujkáló Minna felhúzza barna térdét, és egy varas sebet szopogat; Trenton, enyvtől ragadós kezében, tompa műanyag ollóval formára nyírja a papírt egy Bálint-napi üdvözlőkártyához; Richard Walker a szokott helyén, az asztalfőn, egy nappal az után, hogy Caroline örökre elhagyta, előtte takarosan összehajtott újság, a bögrében hűl a kávé, egyre hűl, miközben megnő és hullámot vet a fény, mielőtt délután keskenyedni kezdene, míg végül nem több egy arany ujjnál, amely rézsútosan kettéosztja a szobát, válltól csípőig megfelezve Walkert.

Ezek mellett befurakodnak más emlékek is, régi életem különböző helyeiről és időpontjaiból. A gondolat síkos természetű, alkalmas az átlényegítésre – a borból vér lesz, az ostyából test, az asztallábakból templomtornyok, amelyek fehéren, élesen rajzodnak a nyári égre –, és hogy gyerekkorom háza mögött, Newportban úgy borulnak a pókhálók az öreg áfonyabokrokra, mint a finom szürke csipke, és milyen egyszerű öröm a főtt tojásból és kenyérből álló, magányos vacsora. Igen, ez is az asztal.

– Büdös van – mondja Trenton.

Minna elveszi a bögrét az asztalról, és a mosogatóhoz megy. Megnyitja a csapot, hogy a vízsugár áttörje a penészhártyát, és lemossa a kiöntőbe. Miniatűr robbanásokra emlékeztető elektromos kisülésekben mozog. Ugyanilyen volt kicsinek is. Lent volt a padlón, a következő pillanatban meg már váratlanul a konyhapulton térdelt, azután a tenyerével verte az ablakot. Bumm!

Most előrehajol, és keményen rácsap a tenyerével az ablakra, ugyanúgy, ahogy régen csinálta. A kallantyú enged, az ablak felszalad, bezúdul a Kinti szag. Olyan, mint a didergés, vagy egy kéz érintése.

– Láttad ezt? – kérdezi Trentontól. – Még mindig működik a trükk.

Trenton vállat von, és a tréningfelső zsebébe dugja a kezét. Nem tudom elhinni, hogy ez az idétlen, csipás, morcos lény lenne a gyönyörű, tragikus Trenton, aki szeretett elfeküdni a napfényben az ebédlő deszkapadlóján, összegömbölyödve, mint egy macska – hozzám bújva, annyira összeforrva velem, aminél közelebb élő korom óta egyszer sem juthattam az öleléshez.

Néha elképzeltem, hogy ő is érzi, amint visszaölelem.

– Mama! – Amy lábujjhegyre állva végzett felderítést a konyhapulton. – Itt van a nagypapi?

Minna letérdel, hogy a lánya szemébe nézhessen.

– Ezt már megbeszéltük, cukorbaba. Emlékszel?

Amy a fejét rázza.

– Köszönni akarok a nagypapinak!

– Nagypapi elment, Amy – mondja Trenton.

Minna gyilkos tekintetet vet rá. Megfogja Amy vállát.

– Emlékszel A hollószín heliotropnak arra a fejezetére, amelyikben Penelope hercegnő feláldozza az életét, hogy megmentse az Ártatlanok Rendjét? – kérdezi mákonyos hangon.

– Uramisten! – Trenton a szemét forgatja. – Te azt a szemetet olvasod neki?

– Hallottad ezt, Alice? – kérdezi Sandra. – Szemét. Nem csoda, hogy sose adták ki.

– Sose próbáltam kiadatni! – mondom, és rögtön meg is bánom. Sandra csak hergelni próbál, hogy vitatkozzak.

– Pofa be, Trenton! – förmed rá Minna, majd édesen folytatja: – És arra emlékszel, hogy Penelopénak el kellett mennie a Mindörökké Kertjébe?

Amy bólint.

– Hogy egy virágban lakjon.

Minna megcsókolja a lánya homlokát.

– Nagypapi a Mindörökké Kertjében van.

Trenton felhorkant. Minna nem vesz tudomást róla, feláll, elzárja a csapot. Szerencsére. Most nagyon érzékenyek vagyunk a hangokra. A víz mennydörög. Kínos érzés, ahogy folyik a víz a csövekben, máig szorongok tőle, úgy, mint amikor vécére kellett mennem, és muszáj volt nevetnem, annyira féltem a csőrepedéstől.

– De visszajön? – kérdezi Amy.

– Tessék? – Minna megfordul. Egy pillanatra látom, hogy a makulátlan smink alatt ugyanolyan fáradt, mint a többiek.

– A második részben Penelope visszajön – feleli Amy. – Penelope felébred. Azután Thomas herceg szövetkezik Svennel, és mindenkit megment.

Minna egy pillanatig üresen bámul. Trenton válaszol helyette.

– Amymaci, nagypapa nem jön vissza – mondja. – Ott fog maradni a kertben.

– Megnézném én, hogy ne jöjjön ide vissza a vén fing – jegyzi meg Sandra.

Igazából természetesen nem fél attól, hogy Walker visszajön. Csak ketten vagyunk, és ketten is maradunk a tövises lépcsőkkel, a gépszívként ketyegő kazánnal, és a szögleteinket majszoló egerekkel.

MINNA

Minna egy évtized óta nem járt Coral Riverben, és még annál is régebben nem tette be a lábát az öreg házba, mivel a középiskola utolsó félévében egy lackawannai társasház kétszobás lakásában élt az anyjával és Trentonnal, bár igazából annak az időnek a nagyobb részét is Békucival, az első fiújával töltötte.

Nem is akart visszajönni ide. A régi ház annyiban érdekelte, hogy mennyit adhatnak érte; nem szeretett az emlékekben dagonyázni, és egy olyan múltban vájkálni, amelyen szántszándékkal lépett át. De az agyfurkásza erre biztatta, sőt, direkt javasolta.

– Nem futhatsz el örökké, Minna – mondta. – Egy ponton szembe kell nézned a démonaiddal.

Minna bírta a pszichiáterét, és bízott benne, de nála különbnek érezte magát. Dr. Upshaw olyan komótosan szétfolyt, mint egy emberi szófa. Olykor elképzelte dr. Upshaw-t, amint a férjével szexel úgyszólván mozdulatlanul, az ágyra csorgatva ragadós, kövér combját, és azt mondja mély, bátorító hangján: „Azt hiszem, David, te akarsz valamit.”

– Miért? – kérdezte, megpróbálva tréfára venni a dolgot.

– Mert nem vagy boldog – felelte dr. Upshaw, és akkor Minnának eszébe jutott, hogy dr. Upshaw-nak nincs humora.

Viszont igazat beszélt, Minna nem volt boldog, azóta nem volt az, hogy az eszét tudta. Az utolsó pasi, akivel járt – járásnak könyvelte el, mert párszor elmentek vacsorázni, mielőtt dugtak volna a pasi lakásán, Minna felrántott szoknyában, térdig letűrt bugyiban, mindketten úgy téve, mintha mohóságból lenne így, nem lustaságból –, egyszer hozzáfordult, és megkérdezte: „Szoktál te nevetni egyáltalán?” Ez volt az utolsó randijuk. Minna nem annyira megsértődött, mint inkább bosszankodott. Nem tudta, hogy ennyire átlátszó.

Nem emlékezett, hogy utoljára mikor nevetett őszintén. Már el sem tudott élvezni. Meg tudta közelíteni, meg is tette, olyan gyakran, amennyire lehetett – lökdöste magát ahhoz a sűrű belső sötétséghez, nyújtózott a melegség, a fal repedése felé –, de sose történt meg, nem jutott át.

Trenton felment az emeletre a sportszatyrokkal. Minna hallotta, ahogy dübörög odafent – a padló rémségesen nyögött, még annál is jobban, mint amire Minna emlékezett, mintha komolyan fájna neki.

A konyha gusztustalan volt. Mindenfelé mosatlan edények, az egyik csészealjban még csikkek is úszkáltak – csak nem cigarettázott az egyik ápolónő? nem tilos ez? –, és Trentonnak igaza volt, a konyha csakugyan bűzlött. Minna feltornyozta az edényeket a mosogatóban, a konyhapultról a tenyerébe söpörte az ódon morzsákat, igazgatott, rendezgetett. Öt perce volt itt, és máris szüksége volt egy fájdalomcsillapítóra.

Visszajött Trenton.

– Anya hol van? – kérdezte. Kihúzott egy széket az asztal alól, leült. Ügyesen mozgott, már alig sántított. – Mi tart ilyen sokáig?

– Vélhetőleg leissza magát valahol – felelte Minna. – Ne, Amy! – Amy ugyanis a Pókon heverő fakanálért nyúlt. Trenton elkapta Amyt, és a térdei közé ékelte. A kislány visított, és ficánkolva kiszabadította magát.

Mikromásodpercnyi időkre Minna olykor rájött, hogy irigyli Amyt, amiért ennyire fiatal és buta, úgy, ahogy minden gyerek buta, és nincs jobb dolga, csak az, hogy ilyen boldog legyen. Azután gyűlölte magát. Miféle ócska kurva irigy egy hatéves gyerekre? A saját gyerekére, az istenfáját!

– Kedves leszel? – kérdezte Trenton.

– Hát te? – vágta rá Minna. A halántékát nyomkodta, mert érezte a közeledő fejfájást. Talán mégse fájdalomcsillapító kellene, hanem egy válium. Nem akart veszekedni Trentonnal, mert az anyja megmondta, hogy Trenton rendkívül lehangolt a baleset óta, és semmivel sem szabad felizgatni. Mintha az nem izgatta volna fel épp elégé, amikor idevonszolták Coral Riverbe, hogy takarítsa ki az alig ismert apja házát! – Nem felejtetted el bevenni a gyógyszereidet?

– Öhö. – Trenton görnyedten bámulta a telefonját.

– Mire, mama? – kérdezte Amy, és megrángatta Minna szoknyáját.

– Ugye, emlékszel, amikor Trenton bácsi kórházban volt? – kérdezte Minna, és felnyalábolta Amyt. Milyen nehéz lett! Hamarosan nem tudja majd ölben vinni. – És bementünk hozzá, hogy meglátogassuk? – Amy bólintott. – Na, szóval, most azért kell orvosságot szednie, hogy erős és egészséges maradjon.

– Az olyan, mint a te orvosságod? – kérdezte Amy. Trenton vigyorgott.

Minna megpuszilta Amy arcát. A bőre olyan illatú volt, mint a Dove szappan, meg egy kicsit olyan, mint a szőlős rágógumi, amit a kocsiban csócsált nagy büszkén, mert most már meg tudta állni, hogy ne nyelje le, ami régebben többször megtörtént vele.

– Pontosan – felelte Minna, és rámeresztette a szemét az öccsére, hogy egy szót se merjen szólni, ám Trenton csak mosolygott az orra alatt, mint akinek titka van. Minna fájlalta, hogy minden második percben szeretné felpofozni. Nem volt ez mindig így. Kisebb korukban közel álltak egymáshoz, noha tizenkettő volt, amikor Trenton megszületett. Őrizte az öccsét, vigyázott rá, végignézte, hogyan változik át, hasonlóan azokhoz a miniatűr szivacsokhoz, amelyek bonyolult idommá nőnek, ha vízbe dobják őket, folytonos riadalomtól kimeresztett szemű, pici rózsaszín pöttyből a nővére után döcögő totyissá, aki örökké fogta volna Minna szoknyáját, farmerjét, akármit, amit ért, majd pedig csutkahajú, kelletlenül, félénken vigyorgó, nyeszlett kölyökké.

Máig emlékezett arra az időre, amikor rávette, hogy szánkázzon le a felhajtón, és Trenton felhasította a száját a garázs oldalán, és olyan lángvörösen csordult le a vér az állán, hogy Minna először azt hitte, nem is igazi. Emlékezett, hogy mielőtt Trenton sírni kezdett volna, csak mozgatta némán az ajkát, és az ujjaival takargatta a vért. Abban a pillanatban mozdulatlanná csendesedett a világ, csak Minna fülében harsogott a szívverése, és a belsejét végighasította egy néma sikoltás, erősebb a félelemnél.

Ugyanezt érezte három hónapja, amikor az anyja váratlanul felhívta egy normális kedd reggelen.

– Trenton kórházban van – mondta Caroline. – A Szent Lukácsban. Nem tudják, megmarad-e. Kedves lenne tőled, ha idejönnél.

Igen, így. Kedves lenne tőled, ha idejönnél. Mintha vasárnapi villásreggelire invitálná. Csak állt dermedten a zebra közepén, úgy tátogott, mint Trenton akkor régen, amíg a váratlan dudálás vissza nem rántotta a valóságba, ahol észrevette, hogy neki most piros van.

A kisöccse volt. Szerette Trentont, de az utóbbi években akkor is bosszantónak, olykor utálatosnak találta. Nyomkodta a pattanásait, ha azt hitte, hogy senki se figyel oda. A vérző húsig rágta a körmét, mindenáron vegetáriánus akart lenni, csak hogy megnehezítse a mások dolgát, és olyan hosszúra növesztette a haját, hogy a szájába lógott a frufruja, Minna gyanúja szerint azért, hogy ne kelljen a nővére szemébe néznie, amikor találkoznak.

Másrészt nem hibáztathatta. Vacak nővér volt. Néha szeretett volna leülni a fiúval és kimagyarázkodni, megnyugtatni az öccsét, hogy nem az ő hibája volt, meggyónni neki a legnagyobb, legsötétebb titkát, mert így csak egyre jobban rothadt belülről. Valami ködös módon azt remélte, hogy Amy majd megváltoztatja a dolgokat – megváltoztatja őt.

Amy egy Ártatlan volt.

Minna is olvasta A hollószín heliotropot, és noha kiöregedett a mesékből, sokáig ragaszkodott a Heliotrop egyik tanításához: az Ártatlanok megmenthetnek. Megválthatnak.

– Fura itt lenni – jegyezte meg Trenton. A fejét még mindig lehorgasztotta, a hangja karistolt. – Mintha más lenne. Miért nem engedte, hogy lássuk?

– Tudod, milyen volt apa – felelte Minna.

– Nem igazán – mondta Trenton.

Minna beleakasztotta a lábujját egy székbe az asztal – a Pók – alatt, kihúzta, leült. A szék megreccsent alatta, és neki váratlanul az a rejtelmes érzése támadt, hogy ez sose volt az ő háza, és itt minden csak azért van, hogy őt tegye próbára. Mint a díszlet a színésznőnek, hogy kiderüljön, el tudja-e játszani a szerepét. Kinézte volna az apjából, hogy az egészet ő tervelte ki így.

Átkarolta Amyt, hogy ne ténferegjen, és ne nyúlkáljon a dolgokhoz. Trenton továbbra se nézett fel, a telefonját simogatta. Nehéz lehet ez az öccsének. Kicsi volt, amikor a szüleik elváltak, azóta csak szórványosan látták az apjukat, akkor, amikor Richard betoppant Long Islandre, Mikulásnak öltözve, ajándékokkal, széles vigyorral, nagy hahotával, amitől az ember átmenetileg elfelejtette, hogy holnapra úgyis mindennek vége.

– Beteg volt – mondta. – Nem akarta, hogy úgy emlékezzünk rá. – Ez legalább igaz, bár nem miattuk, hanem maga miatt csinálta. Richard Walker parancsolt az utolsó pillanatig.

– Ez egy fos – jelentette ki a fiú. Amy befogta a fülét.

– Jesszusom, Trenton! – háborgott Minna.

– Trenton csúnyát mondott! – trillázta Amy. Azután, kezét továbbra is a fülére nyomva kipördült az anyja karjából, és dudorászva végigpiruettezett a konyhán tányérrá szétnyíló kék pamutszoknyájában.

– Otthon, édes otthon – sóhajtotta Minna.

A nagyobbik része máris ment volna, visszaült volna a kis fehér BMW-be, amelyet pontosan két héttel az előtt bérelt, hogy kirúgták a legutolsó állásából. Elfészkelte volna magát a kárpitozásban, aminek olyan a szaga, mint Amy samponjának, és az állott üdítőnek, hogy a lehető leggyorsabban elrobogjon Coral Riverből, a lehető legmesszebb attól a Minnától, aki megragadt itt.

Ám volt egy másik része is, amelyik gyanította – amelyik emlékezett –, hogy valamikor boldog volt itt. Évekig hordozta magánál egy másik Minna képét, a halvány, leheletnyi árnyéklányét, aki az előtt létezett, hogy beleesett a rothadás.

Tehát most itt van. Hogy szembenézzen a démonokkal.

Hogy örökre eltemesse őket.

ALICE

Minnához hasonlóan Caroline Walker is úgy vonul be a konyhába, mintha bulira számítana, és meghökken, amikor egy üres szoba fogadja, tele ócskaságokkal, újságpapírtornyokkal, a mosdóban koszos edényekkel – mintha mindenki más elnézte volna a dátumot.

– Meghízott! – kukorékolja Sandra. – Nem megmondtam, hogy meg fog?

Nem emlékszem, hogy Sandra valaha is mondott volna ilyet. Habár elismerem, időm nagy része azzal telik, hogy próbálom figyelmen kívül hagyni Sandrát, így lehetséges, hogy elengedtem a fülem mellett.

Caroline leveszi a napszemüvegét, majd elkiáltja magát, anélkül, hogy beljebb jönne: – Minna! Trenton! Amy! Hol vagytok?

Én megmondhatom, hol vannak. Trenton az emeleti fürdőszobában, a Kék Szoba mellett, amely mindig az övé volt; képeslap van a térdén, a farmerjét a bokájáig letolta. Amy a padlón ül a Sárga Szobában, ahova Minna beköltöztette. Minna az ágyon fekszik, a plafont bámulja, és a telefonba beszél.

– Nem értem, miért nem bírta megtenni nekünk azt a szívességet, hogy valami tisztességes helyen haljon meg – mondja éppen. – Mondtam is a kocsiban Trentonnak, hogy felőlem porig égethetjük az egész átkozott házat…

Amy a kopott sárga szőnyeg rojtjait fonogatja, és dúdol.

– Természetesen se közel, se távol nincs hol enni! – mondja éppen Minna. – Már az csoda, hogy egyáltalán van térerő!

A konyhában Caroline leveti a kabátját, egy irdatlan bundát, noha az évszakhoz képest rendhagyóan meleg az idő. Valóban meghízott. Még mindig szép, de a szépsége a kortól felpuhult, elmosódott, és kissé nevetséges lett, mint azok a vízfestmények, amelyekkel irodaházakban találkozhatunk.

– Továbbá részeg. – Sandra nagyon mozdulatlan lesz, nagyon éber. – Úgy be van rúgva, mint a vasárnapi kurva. Érzed a szagát?

– Nem. – Parfümszagot érzek, penészt és Trenton vécéjét, pedig azt nagyon nem akarom.

– Vodka – mondja Sandra azon a hangon, amellyel a zenerajongó kiejti Bach nevét. – Esküszöm, hogy az. Absolut. Nem, nem. Sztolicsnaja, egy löttyintés tonikkal…

Amikor Sandra élt, megivott mindent, amit talált. Bort vagy sört, ha vendégek voltak – ilyenkor a függönyök mögött vagy a zuhanyozóban tárolt üvegekből töltötte utána a poharát, így senki sem tudhatta, hogy több mint a kétszeresét issza meg annak, amit a vendégei –, ha egyedül volt, vodkát. De nem volt válogatós. Jöhetett whisky, gin, sőt – a józanság rövid szakasza után, amelyben kipucolt a házból minden töményt – az arcszesz is.

Csak mostanra lett válogatós.

– És zöld citrom – mondja. – Egyértelműen.

Akárki jobb lett volna Sandránál… az a kedves, csendes lány innen lejjebb az útról, akit Maggie úgy szeretett. Vagy Sammy, a hentes – mindig olyan érdekes dolgokat mondott, és udvarias volt, még a fekete vevőkhöz is. Még akár Anne Collins is, aki örökké a férje pénzügyeiről beszélt, és dicsekedett, hogy milyen új kabátokat fog vásárolni.

Trenton lehúzza a vécét. A víz rohan, a csövek reszketnek, a rendszer lüktet. Ritmus és folyás; emésztés, ürítés. Betét, kivét. Ezek a mindenség törvényei.

Trenton ledübörög a főlépcsőn (mint amikor az orvos a térdreflexet keresve kopogtat, fájdalommentes és nyugtalanító), és a konyhaajtó félfájának dől.

– Trenton! – mondja Caroline, és kitárja a karját, bár a fia egy lépést sem tesz felé, és ő is marad, ahol volt. – Hogy utaztál?

– Mi történt veled? – kérdez vissza Trenton.

– Hogy érted ezt? – Caroline hangja ugyanolyan, mint volt, magas, idegesen kacarászó, mintha valaki most mondott volna el neki egy viccet, amelynek a poénját nem egészen értette.

– Úgy értem, hogy rögtön miutánunk indultál. – Trenton odamegy a Pókhoz, belerogy egy székbe, hátraszegi és a tűzhely sötét kövének támasztja a fejét, mintha az is kimerítette volna, hogy keresztülvágott a szobán.

– Forgalom – feleli kurtán Caroline. – Borzasztó forgalom.

– Lófaszt! – mondja Sandra.

– Sandra, kérlek! – Sose bírtam a stílusát. Rosszabb még Ednél is!

– Lófaszt. Egy bárban gurított le egy nagy motalkót. Tíz az egyhez. Fogadsz velem?

– Sima utunk volt – mondja semlegesen Trenton, a félig leeresztett szemhéja alól figyelve az anyját. Caroline járkál a konyhában, fölvesz tárgyakat, visszateszi őket – egy üres vázát, amelynek az üvegén vékony barna hályog nőtt; egy összegyűrt szalvétát; egy üveg vitamint, amelyről levették a kupakot. Noha már elnehezedett, még mindig sikerül egy repeső, törékeny lepke benyomását keltenie.

– Milyen különös – mondja. – Balesetnek kellett történnie. Volt egy parkoló a nyolcvanas úton.

– Te okoztad – mondja Minna. Ő is lejött. Melltartópántja és a csigolyái átütnek a pólóján.

Caroline Minnára néz, azután Trentonra. A hangja kiélesedik.

– Hát persze hogy én okoztam. Az ég szerelmére. Mindenki azt feltételezné, hogy én okoztam. – Minnához fordul. – Te pedig nyilván tapostad a gázt az egész úton.

– Láttad? – kérdezi Trenton.

– Mit láttam? – förmed rá Caroline.

– A balesetet – mondja a fiú. Minél izgatottabb az anyja, ő annál nyugodtabb. Csak a szeme mozog. – Láttad?

– Nem, nem láttam… – Elhallgat, koppanva letesz egy poháralátétet. – Mit mondtál?

Trenton vállat von.

– Nem tudom. Habár lehetett tűz. Vagy egy fej hevert az úton, vagy hasonló.

Minna horkant.

– Trenton! Hogy teheted…? – Caroline a fejét rázza. – Komolyan nem tudom, mi bajod! Hogy mondhatsz ilyet egyáltalán? – Ez egy normális kérdés – szögezi le Minna. Leválasztja magát a falról, és egy villanással keresztülvág a szobán. Leül Trentonnal szemben, felhúzza a térdét. Egy másodpercre olyan, mint a régi Minna.

– Normális – ismételi meg Caroline. – Inkább aberrált. Borzalmas. Nem azért jöttem ide, hogy sértegessenek. – A konyhaszekrényeket nyitogatja. Ahányszor becsap egy ajtót, mindannyiszor megborzongok.

– Most az ebédlőben van a szesz – mondja Minna.

– Nem megmondtam, hogy részeg? – kérdezi Sandra.

Caroline csúnyán néz Minnára, azután kirohan a konyhából. A hallban nem ég a villany. Caroline egy pillanatig csak áll bizonytalanul. Majdnem megsajnálom. Itt ez a hájtömeggé változott, megöregedett asszony, egy olyan térben, amelyet már nem ismer.

Trenton és Minna ül és hallgat egy percig.

– Nem kéne cukkolnod – mondja aztán Minna. – Te figyelmeztettél, hogy legyek kedves.

– Nem cukkoltam – feleli Trenton.

– Egyébként tényleg aberrált. Nem tudom, miért lett ilyen váratlanul a mániád a baleset. Mi az a játék az okostelefonodon?

Trenton nagyot sóhajt.

– Nem tudom, miről beszélsz.

– Dehogynem tudod. Crash, vagy mi a csoda. Amiben lelökdösöd a figurákat a szikláról vagy felrobbantod őket. Nincs is célja, ugye? Azon kívül, hogy megöld őket.

Az ebédlőben Caroline megtalálta a bárszekrényt. Kivesz egy zömök poharat, félig tölti vodkával, tisztán. Egy hajtásra leküldi, azután tölt magának még egyet, és megismétli az eljárást.

– Pontok – mondja Trenton. Repdes a szempillája.

Minna csak bámul.

– Mi?

– Pontok – ismétli Trenton. – Pontokat szerzel, ha megölöd őket. Ez a cél.

Az ebédlőben Caroline kitörli egy papír zsebkendővel a poharat, majd a helyére teszi. Következőnek elvesz egy borospoharat, és választ egy palack vörösbort. Már sokkal nyugodtabb.

– Hát, szerintem ez idiótaság – mondja Minna. Eszembe jut, ahogy állt az ebédlőben, és dirigálta Trentont, hova tegye a gyertyatartókat a gurigázáshoz. Oda!, mutatta türelmetlenül. Nem, oda! Az ferde. Ne légy már ilyen buta, Trenton! Félre fog menni tőle a labda!

Trenton motyog valamit. Azt mondja: mert persze a heliotrop olyan jó. Kétlem, hogy élő koromban megértettem volna. De most szét vagyunk szórva a hangok között. Mi vagyunk a hullámok, mi visszük Trenton hangjának tajtékos csúcsait Minna szájához, Minna hangját vissza Trentonhoz, és így tovább. Mi vagyunk az örök dagály.

– Nem értelek, amikor motyogsz – közli Minna.

– A hollószín heliotrop tele van gyilkolással – mondja valamivel hangosabban Trenton. – Egy egész nimfaerdőt kiirtanak. És a Rend felét lenyakazzák. Svent agyontapossa egy Háromszarvú.

– A hollószín heliotrop egy könyv az erkölcsről, Trenton. – Minna a padlóra teszi a lábát, és feláll. Caroline visszatér a konyhába, két borospohárral és a palackkal. Ismét nyájas, ködös és mosolygós. Dugóhúzót keresgél, és rövid időre felizgatja magát, amikor nem találja. Azután előkerül a dugóhúzó, és Caroline ismét elernyed. Kihúzza a dugót a palackból, és tüntetően tölt magának egy nagyon apró pohárba.

– Pinot – mondja Sandra. – Azt hiszem, oregoni.

– Ezt csak kitalálod! – Kezd fogyni a türelmem.

– Nem én – mondja Sandra.

– Látod a vinyettát.

– Nem is nézem!

– Az lehetetlen – mondom. Ez is egy pokoli dolog, nem dönthetünk úgy, hogy nem nézzük, nem szagoljuk vagy érezzük. Ezért vagyunk.

– Nem kérsz egy pohárral, Minna? – kérdezi Caroline.

– Jól vagyok így – feleli Minna.

– Igyál egy pohárral – nógatja Caroline. – Úgy nézel ki, mint akinek szüksége van rá.

– Én iszom eggyel – mondja Trenton.

Caroline ránéz nagy, vizenyős, kék szemével.

– Ne csacsiskodj, Trenton. Menj, és hozd be a cuccom a kocsiból, jó? A csomagtartóban van.

– Miért nekem kell ezt csinálnom? – kérdezi a fiú, de már áll is fel, és megy az ajtóhoz. A mozgása kiszámíthatatlan, mint egy most életre kelt madárijesztőé, amelynek ellensúlyoznia kell, hogy szalma van a gerince helyén. Előrelódul, mintha a feje húzná, utána hátradőlve csoszog; hol vágtat, hol cammog.

Trenton. Az én gyönyörű, kecses, tökéletes Trentonom.

Amint Trenton kiment, Minna feláll, a konyhapulthoz megy, és tölt magának egy pohár bort. Legalább tíz centiméterrel magasabb és jóval vékonyabb az anyjánál, de a kiszőkített haja növeli a hasonlóságukat. Minna a csontos, modern változata Caroline vízfestményének.

– Hol van Amy? – kérdezi Caroline.

– Fent – feleli Minna. Rövid szünet után hozzáteszi: – Tudni akarta, miért nincs itt nagypapi.

– Ez normális. – Caroline ismét iszik, ezúttal megfeledkezve az elővigyázatosságról. A pohara most kétharmad részig üres. A pultra teszi, és pörgeti az ujjai között a szárát. – A poharam léket kaphatott – mondja fejhangú, ideges kacajjal, mielőtt utánatöltené a bort.

Egy másodpercig csend van, azután Minna azt mondja: – Különös visszajönni ide. Annyira…

– Másnak látszik?

Minna a fejét rázza.

– Nem. Ugyanolyan. Épp ezért hátborzongató. – A porcelán sótartóért nyúl, amelyiknek olyan az alakja, mint egy kis disznónak. Csak egy Richard Walker tucatnyi sótartója közül. – Hogyhogy megtartotta ezt a sok szemetet?

– Ó, hát tudod. – Caroline iszik még egy korty bort. – Apád sose bírt lemondani a dolgairól. – Szavai váratlanul keserűek.

Richard Walker gyűjtő volt. Kézzel festett hamutálakat hozott Mexikóból, és gyöngysorokat Guatemalából, Buddha-szobrokat Indiából, és filléres plakátokat Párizsból, amelyeket minden szégyen vagy irónia nélkül akasztott fel a dolgozószobájában az eredeti Warholok mellé. Gyűjtött külföldi pénzt és órákat, olcsó velencei álarcokat és eredeti eszkimó műtárgyakat, bögréket, kulcstartókat és hűtőmágneseket.

Minna szűk köröket ír le a konyhában, mint egy ketrecbe zárt állat.

– Szemét, szemét, szemét – mondja. – Mindenütt szemét. Egy örökkévalóságig fog tartani, amíg kiválogatjuk. Szerintem dobjuk az egészet a szemétbe.

– Nem mind szemét, cukorfalat – mondja Caroline, azután sóhajt. – Kell lennie közte értékes dolgoknak is. És a pénznek végül is nincs szaga.

– Kitűzted már az árverést? – kérdezi Minna.

Csapódik a konyhaajtó. Minna és Caroline ugranak egyet; nem vették észre, hogy az anyja poggyászát vonszoló Trenton visszanyomakodott a konyhába. A bőröndök Ed elviselt cipőire emlékeztetnek, akkor, amikor már túl gyakran, fáradságos munkával kellett kisuvikszolni őket. Nincs rajtuk feltűnő kopás vagy más hiba, csak egyfajta megereszkedett szomorúság.

– Miről beszéltek? – kérdezi Trenton. – Miféle árverésről?

Minna és Caroline egy pillanatra megdermed. Elsőnek Caroline olvad ki.

– Arról, amin eladjuk apád dolgait – mondja derűsen. – Természetesen csak azokat, amik nem kellenek.

– Mikor? – Trenton az ajtónak nyomja a hátát, és megáll, hogy minél messzebb legyen az anyjától és a nővérétől.

– A hónap végén – feleli Caroline, és visszateszi a helyére a sótartót, amelyet Minna elvett.

Trenton tekintete ide-oda jár az anyja és a nővére között. Minna nem néz a szemébe.

– Ez beteg – mondja Trenton. – Tisztára beteg. Még egy órája se vagyunk itt…

– Nem hall bennünket! – Minna a szemét forgatja.

Trenton fenyegetően néz rá.

– És még én vagyok aberrált! – Meglódul, és kicsörtet a konyhából. Dübörög a lépcsőn. Ahányszor toppant egyet, készakarva erősen, az érzékletek és a kín távoli kitöréseit érzem, mint azoknál a színrobbanásoknál, amiket akkor láttam csukott szemmel, miután véletlenül belenéztem a napba.

– Nem értem ezt a fiút – mondja Caroline.

– Érzékeny – legyint Minna. – Mellesleg alig emlékszik apára. Nem tudhatja, mekkora seggfej volt.

– Ne beszélj így az apádról – mondja lanyhán Caroline.

– Seggfej volt! – makacskodik Minna.

– Éhes vagyok – mondja Caroline. – Te nem vagy éhes?

– Nem igazán – feleli Minna.

– Amynek is éhesnek kell lennie. – Caroline nyitogatni kezdi a konyhaszekrényeket; ezek is pukkadásig meg vannak tömve, noha Richard Walker alig főzött. Számtalan doboz palacsintapor, félig kiürített krumpliszirmos tasakok; hatféle gabonapehely; bab- és tonhalkonzervek, két üveg méz, amelyeket a csorgás ragacsos aranygyűrűi tapasztanak a pulthoz; szardínia, száraztészta és több doboz rizs, amibe beköltöztek a molyok.

– Mit csinálsz? – kérdezi Minna.

– Keresek valamit vacsorára – feleli Caroline. – Mégis hogy néz ki, amit csinálok?

Minna áthajol a pulton, becsapja a szekrényajtót.

– Nem ehetjük meg az ő ételét – mondja olyan hangon, mintha Caroline azt javasolta volna, hogy egyen bogarat.

Caroline ismét ki akarja nyitni az ajtót, de Minna keményen nyomja.

– Kérlek, Minna! Ugyanolyan rossz vagy, mint Trenton. Neki nem fog hiányozni, ugye?

– Nem, csak… – Minna mintha elszégyellné magát egy pillanatra. – Ez akkor is gusztustalan. Mióta itt áporodik, és csak… és csak szívja magába a bacilusait.

Caroline tágra nyitja halványkék szemét.

– Az ég szerelmére, Minna! Amikor utoljára néztem, a halál még nem volt ragadós. Nem fertőző, tudod.

Minna elrántja a kezét a szekrénytől.

– Én nem eszem meg. És Amynek sem engedem, hogy megegye.

– Ó, Minna! – Caroline drámaian felsóhajt, de azért elengedi a szekrényajtót. Inkább felkapja a poharát, és kiüríti.

SANDRA

Nem félek kimondani, hogy amit eddig hallottak, az egy stráfkocsi szar. És nem fogok vigyázni a számra. Jézus ereje, gyakorlatilag ez az egyetlen, amim maradt. Fogadnék, Alice még azt se mondta el, hogy a halálom nem volt véletlen.

Nem azt mondom, hogy Alice konkrétan hazudik. Az az ő problémája, hogy prűd, tősgyökeres képviselője a mosd-ki-a-szájadat-szappannal nemzedéknek, ráadásul titkolózó.

Vegyük Minnát. Alice folyton azon rajong, milyen gyönyörű. Ja, már aki szereti ezt a típust – két nagy műcsöcs, ami úgy van felerősítve rá, mint a fedél a kuktára, és hozzá olyan tekintet, amelyik mindig át próbál nézni a férfiak nadrágján, hogy lássa, mennyi pénz van a tárcájukban.

Kösz, nem.

Tudom, hogy Minnának szomorú gyerekkora volt. Éveken át kellett gyakorolnia abban a koszos alagsorban a zongorán, amíg meg nem fájdult a keze, és ki tudja, mije még. Viszont idefigyeljenek, mindnyájan olyan paklit kaptunk, amelyikből hiányzik pár lap. Kössük fel a gatyánkat, és vágjunk jó képet hozzá, én ezt mondom. Utánaolvastam mindennek, neurózisok, pszichózisok, szorongások, rögeszmék, blabla. Én dr. Howard Riversnek dolgoztam a Rivers Pszichiátriai Fejlesztőben, az istenfáját! Jártam templomban és spirituális terápián eleget.

Lényeg a lényeg, játszunk-e a kártyákkal, amelyeket kaptunk, vagy passzolunk?

Például nekem nem éppen volt könnyű gyerekkorom. A georgiai Silverlake-ben laktunk, az egyszobás házak és a lakókocsiparkok földjén, ahol volt külön parkja a fehéreknek, fonnyadt csöcshöz hasonló gyümölcsöt érleltek a barackfák, és a nyár úgy lafatyolta az arcunkat, mint a kutya nyelve. Apunak olyan szája volt, mint a felhúzott cipzár, és ha rám nézett egyáltalán, leginkább azt kérdezte meg, hogy miért nem tudok én olyan rendesen játszani, mint más kislányok, és miért kell örökösen verekednem a játszótéren, és mikor tanulok már meg szót fogadni?

Nem hiszem, hogy egyszer is láttam volna, amint megcsókolja anyámat. Még a kezét sem fogta meg. Minden idejét a Rotary klubban töltötte a barátaival, főleg az Alan Briggs nevű barátjával, és anyu kiverte a hisztit a telefonban a nővérének, találgatta, hol van apu, csalja-e vajon őt, és mi lesz vele, ha apu otthagyja valami fiatal ribiért. Aztán egy napon, amikor hétéves voltam, anyu előbb jött haza a sztékes-homáros büféből, amelyet havonta egyszer adott a lányoknak a Dixie Egylet, és ott találta aput az ágyban Alan Brigsszel, anyaszűz meztelen. Ő legalábbis ezekkel a szavakkal mesélte később nekem.

Anyu és apu elváltak, és anyunak és nekem el kellett költöznünk egy kis egyszobás házba abban a városrészben, amit még akkor is színes negyednek hívtak. 1960-at írtunk a Délen, ami olyan volt, mint 1940 a világ összes többi részén, és az iskolában arról sutyorogtak, hogy az én apum ferde, én pedig niggercsókos vagyok egyébként. Nem én mondom, hanem ők. A georgiai Silverlake szép hely volt, tele ronda emberekkel. Emlékszem a házsorokra, ahogy sárgállnak a reggeli napsütésben, a trombitavirág vörös robbanásaira, a pollentől hamvas kerítésekre; és emlékszem a CSAK FEHÉREKNEK feliratra, a mezőkön hemzsegő bársonyatkákra, és a csatornából előpenderülő csótányokra, amelyek akkorák voltak, mint egy gyermektenyér.

Színes, fekete, fehér, sárga, ferde – nekem alapból nem számított, talán mert bár apu szinte egy szót sem szólt hozzám, és szívesen szapulta anyámat a barátainak a háta mögött, és ugyanazt a pólót hordta minden szombat és vasárnap, én mégis szerettem, ki tudja, miért. Talán csak azért, mert hozott nekem cukordrazsét, vagy ülhettem a térdén, miközben tepert a főutcán az égszínkék, uszonyos, áramvonalas Eldoradójában, ami akkora volt, mint egy ház.

A szülőktől tanuljuk első leckéinket a szeretetről. Ebben fixen nem mi döntünk.