Louisa Heaton

Mindent elsöprő szerelem

Fiona Lowe

Kisvárosi aranyifjú

Janice Lynn

Te leszel a következő!

Minden jog fenntartva. Jelen kiadvány bármely részét tilos a kiadó írásos engedélye nélkül módosítani, sokszorosítani, bármilyen elektronikus vagy gépi formában és egyéb módon közzétenni vagy terjeszteni, beleértve a fénymásolást, felvételkészítést és mindenfajta információtároló vagy -visszakereső rendszert; kivételt képez a kritikus, aki kritikájában rövid szakaszokat idézhet belőle. Ez a kiadvány a Harlequin Enterprises ULC-vel létrejött megállapodás nyomán jelenik meg. Jelen mű kitalált történet. A nevek, személyek, helyszínek és események a szerző képzeletének termékei, vagy fiktív módon alkalmazza őket. Bármely hasonlóság élő vagy halott személlyel, üzlettel, vállalattal, eseménnyel vagy helyszínnel teljes mértékben a véletlen műve, és nem a szerző szándékát tükrözi.

§ All rights reserved including the right of reproduction in whole or in part in any formWithout limiting the generality of the foregoing reservation of rights, no part of this publication may be modified, reproduced, transmitted or communicated in any form or by any means, electronic or mechanical, including photocopy, recording or any information storage and retrieval system, without the written permission of the publisher, except for a reviewer, who may quote brief passages in a review. This edition is published by arrangement with Harlequin Enterprises ULC. This is a work of fiction. Names, characters, places and incidents are either the product of the author’s imagination or are used fictitiously, and any resemblance to actual persons, living or dead, businesses, companies, events or locales is entirely coincidental and not intended by the author.

© Louisa Heaton, 2023 – Vinton Kiadó Kft., 2026

Eredeti címe: Snowed in with the Children’s Doctor (Harlequin Mills & Boon, Medical Romance)

Magyarra fordította: Kiss Klára

© Fiona Lowe, 2008 – Vinton Kiadó Kft., 2026

Eredeti címe: The Playboy Doctor Marriage Proposal (Harlequin Mills & Boon, Medical Romance)

Magyarra fordította: Kovács Vera

Második, átdolgozott kiadás. (Első megjelenés: 2013)

© Janice Lynn, 2011 – Vinton Kiadó Kft., 2026

Eredeti címe: Flirting with the Society Doctor (Harlequin Mills & Boon, Medical Romance)

Magyarra fordította: Scheer Emília

Második, átdolgozott kiadás. (Első megjelenés: 2014)

Nyomtatásban megjelent: a Szívhang különszám 91. számában, 2026

Átdolgozott kiadás

ISBN 978-615-108-171-6

A HARLEQUIN ® és ™ a Harlequin Enterprises Limited vagy a konszern leányvállalatai tulajdonában álló védjegy, amelyet mások licencia alapján használnak.

Magyarországon kiadja a Vinton Kiadó Kft., 2026

- A kiadó és a szerkesztőség címe: 1118 Budapest, Szüret u. 15.

- Felelős kiadó: dr. Bayer József

- Telefon: +36-30-300-9899; e-mail-cím: info@vintonkiado.hu

Kiadónk újdonságairól, a megrendelési lehetőségekről honlapunkon is tájékozódhat:

www.vintonkiado.hu

Az e-book formátumot előállította:

www.bookandwalk.hu

Louisa Heaton

Mindent elsöprő szerelem

1. FEJEZET

– Köszönöm, Joe. És azoknak, akik még nem néztek ki az ablakon, Közép-Angliában hevesen havazik. Egy kiterjedt ciklon vonul át az ország felett, és rengeteg havat hoz. Szakértők szerint az elkövetkező órákban több mint huszonöt centiméter friss hó eshet. Maradjanak tehát otthon, és csak akkor menjenek ki, ha feltétlenül szükséges! A látótávolság helyenként csak néhány méter, ezért legyenek nagyon óvatosak! Itt, a Clifton FM-en óránként hallhatják a legfrissebb időjárás-jelentést…

Karácsonyi popzene szólt, és Nell lehalkította az autórádiót. Pontosan erre számított. Mielőtt elindult, a meteorológusok a tévében is azt tanácsolták, hogy mindenki maradjon otthon. De sem a hideg, sem a hóvihar nem tudja megakadályozni abban, hogy meglátogassa Lucas sírját a halálának évfordulóján.

Végül is csak havazik. Gyerekkorában egy kis hó miatt sosem volt ekkora felhajtás.

Oké, sötét van. Este. Igen, erősen havazik, és az autója ablaktörlői komoly küzdelmet folytatnak a fehér pelyhekkel. És igen, óvatosan halad az úton, mert a sövények és a fák körül már hótorlaszok képződtek. Rosszak a látási viszonyok, és az útnak ezen a részén nincsenek lámpák. De meg lehet csinálni. Csak nem szabad letérnie az útról.

Ami, be kell vallani, nehéz ezen az útszakaszon, Elmbridge Manor közelében. Mély árkok mindkét oldalon, és kanyargós út… Az utat sötét, tüskés sövények szegélyezték, de aznap este ezeket is hó borította. Minden fehér volt.

Ha az úttest közepén marad, akkor minden rendben lesz…

Hirtelen valami átugrott az autója felett, és súrolta a motorháztetőt. Nell felkiáltott, és rémülten elrántotta a kormányt. Az autó megcsúszott a hó alatt lévő jégen, és a bal oldali árokban landolt.

Nell zihált, a szíve vadul vert. Az autó negyvenötfokos szögben állt meg.

– Ó, istenem! Ó, édes istenem…

Egész testében remegett. Mi volt az? Egy őz?

Sírva fakadt.

Nem így kellett volna véget érnie ennek a napnak! Csak azt akarta tenni, amit mindig. Virágot vinni Lucas sírjára, aztán hazamenni, bebugyolálni magát egy takaróba, és megnézni a kedvenc karácsonyi filmjét, miközben halkan sírdogálva Lucas kedvenc fagylaltját eszi. Csokis-mentásat.

Ezt tette a halála első évfordulója óta. Mindazt, amit a fia szeretett, hogy közelebb érezhesse magához.

Sikerült eljutnia a temetőbe. Koszorút tett a sírra, bámulta a kőbe vésett nevet, miközben vastag hópelyhek kavarogtak körülötte. Sokáig állt ott. Csak amikor a hideg átjárta a csontjait, és elzsibbadtak a lábujjai meg az ujjai, tért vissza a kocsihoz, és indult haza.

És most itt rekedt a kocsival egy jeges árokban a semmi közepén.

Nell vakon tapogatózott a mobilja után, de az a középső konzolról a jobb oldali lábtérbe esett. Kicsatolta az övét, és előrehajolt, amíg az ujjai meg nem érezték a bőrtokot. Felemelte, és a kis kártyát kereste, amelyen a segélyhívó számok voltak.

Eddig még soha nem volt rá szüksége. Miután beütötte a számot, hallgatta a robot hangját, amely felsorolta a lehetőségeket, majd végül egy élő emberhez kapcsolták.

– Ó, hála istennek! Balesetem volt, az autóm árokba csúszott. Egy őz ugrott ki elém…

Tényleg őz volt? Most, hogy belegondolt, esküdni mert volna, hogy inkább rénszarvas – csengővel és mindennel, ami hozzá tartozik. De az lehetetlen!

– Egyedül vagyok… Tudna küldeni valakit?

Sietve bepötyögte a tagsági számát. A vonal másik végén lévő Evan nevű férfi elnézést kért, és közölte, hogy a rossz időjárás miatt jelenleg nincs szabad kapacitásuk, de pár óra múlva valaki biztosan érkezik.

– Pár óra múlva? Addig mit csináljak? Megfagyok.

– Sajnálom, Miss Bryant, de ilyen időben példátlan a leterheltségünk.

Példátlan. Megint az a rohadt szó! A koronavírus-járvány óta nem bírta hallani.

– Van valami a kocsiban, amivel melegen tarthatja magát?

Volt egy takarója. De a motor leállt, és egy takaró meddig segíthet?

– Talán…

– Van a közelben ház, ahová bekopoghatna, és megkérdezhetné, hogy tudnának-e segíteni?

A nő megrázta a fejét.

– Nem. Ez egy eldugott hely.

Az út Elmbridge Manor mögött haladt el, de a birtok és az út között több hektárnyi terület volt, és nem tudta elképzelni, hogy keresztülgázoljon a havan, hogy egy beképzelt komornyiktól kérjen segítséget. Ráadásul errefelé állatok is élnek! És ha jól emlékezett, egy tó is van a közelben. És ha beleesik?

– Akkor maradjon a kocsiban, Miss Bryant, amíg segítség oda nem ér!

Nell dühösen letette a telefont, és legszívesebben visszadobta volna az utasoldali ülésre. De talán még szüksége lesz rá.

Rémes! Jóllehet várható volt. Figyelmeztették, hogy ne induljon el a hóviharban, de ő nem akarta, hogy a rossz idő megakadályozza.

Hihetetlenül fontos volt neki, hogy bizonyos napokon meglátogassa Lucast. A születésnapján. Meg húsvétkor – amit annyira szeretett. Halloweenkor. Karácsonykor. A halála évfordulóján.

Már nem volt itt vele, de Nell még mindig érezte a közelségét. Érezte, hogy beszélhet hozzá. Ez vigasztalta. Még mindig úgy gondolta, hogy ez az út fontos. Egy anyának a fia mellett kell lennie.

De most…? Most itt ül a koromsötétben, mert a sűrű hóesésben a hold sem látszik. Nem tudta, mióta vár. Fél órája? Negyven perce?

Ránézett a telefonjára.

Több mint egy órája!

Egyre hidegebb lett az autóban. Szálljon ki, és fusson egy kicsit? Ha abba az irányba indul el, amerről jött, körülbelül két mérföldre elér egy házat…

Halványan érzékelte, hogy a kocsiban kissé világosabb lett, mintha egy jármű közeledne. Nell hátrafordult, hogy a hátsó ablakon kikémleljen. De a sűrű hóesésben csak halvány fény szűrődött be. Mintha motorzajt hallana?

A fény megállt, majd egy kocsi ajtajának csapódását és lépéseket hallott. Az illetőnek biztosan zseblámpája volt, mert a fény ide-oda villódzott. Aztán valaki káromkodott. Az illető megbotlott volna?

Bezárja az ajtókat? Végül is bárki lehet. Átjárta a félelem. Ez az elhagyatott út tökéletes hely egy magányos nő megtámadására. De a félelmét felülmúlta a vágy, hogy minél hamarabb hazaérjen. És az is lehet, hogy egy fényes páncélos lovag érkezett a megmentésére.

Vagy egy fényes páncélos hölgy…

A szíve vadul vert a mellkasában, amikor az illető közelebb jött. Aztán egy sötét árnyék vetült az autóra. Bárki volt is az, nagy termetűnek tűnt. Erősnek.

Kopogtak az ablakon, és ő ijedten összerezzent.

Az összes ostoba dolog közül, amit ilyen időben tenni lehet, dr. Seth James, azaz Lord Elmbridge nem számított rá, hogy szökött rénszarvasokat kell befognia. Inkább a kandalló előtt üldögélt volna a nappaliban, egy pohár whiskyvel a kezében.

De nem. Az erős havazás tönkretette a rénszarvasok karámjának kerítését. Aztán Ned Hoskins, aki a Hilltop farmon lakott, felhívta, hogy rénszarvasok kóborolnak a tehénistállói körül, és hogy nem akarja-e befogni őket, mielőtt a faluba is eljutnak.

A rénszarvas a nagyi ötlete volt, hogy Elmbridge Manor karácsonyi hangulatát még teljesebbé tegyék. Volt Mikulás, manóműhely, sőt néhány jól fizetett manó is. Ők segítettek felügyelni a gyerekeket, akik szüleikkel együtt sorban álltak, hogy találkozhassanak a Mikulással. És most, ebben az évben, a nagyi rénszarvasokat akart. Csengettyűkkel. És mindennel, ami hozzá tartozik.

És ő beleegyezett. Anélkül, hogy sejtette volna, mennyi pluszmunkát jelentenek majd az állatok. De honnan is tudhatta volna? Gyermekorvos volt, nem rénszarvastenyésztő. És amikor bérbe vette a rénszarvasokat a karácsonyi időszakra, egy tapasztalt embert is felvett melléjük. Csakhogy Sven ma korábban ment haza, mert otthon akart lenni a terhes barátnője mellett, hátha megindul a szülés.

Ami érthető. Seth jól emlékezett, mennyire izgult, amikor Dana szülésének ideje közeledett, pedig akkor még a hó miatt sem kellett aggódniuk. Dana nyáron volt terhes, és csak a hőségre panaszkodott.

Mindenesetre Seth most felvette a legvastagabb kabátját, sálját, kesztyűjét meg csizmáját, és kiment a hidegbe, hogy a pótkocsit az autójához kapcsolja, ahelyett hogy a kandalló előtt melegedne.

Minden hírolvasó és meteorológus arra figyelmeztette az embereket, hogy ilyen időjárási körülmények között ne menjenek sehova, de mi mást tehetett volna? Hagyja, hogy a rénszarvasok terrorizálják a falut? Ha már eljutottak Hilltopig, akkor körülbelül egy mérföldre lehetnek a lakott házaktól.

És nem akarta, hogy az állatokat elkábítsák és elszállítsák – végül is ő vette bérbe őket, és az ő gondjaira voltak bízva.

A hóviharban ő és Ned, a férfi pásztorkutyáinak, Buzznak és Rexnek a segítségével, a kilenc rénszarvasból nyolcat már betereltek a pótkocsiba, amelyet szénával és szalmával pakoltak meg. Az egyik állat viszont eltűnt.

Ned meghívta egy forró kakaóra Sethet, de ő visszautasította. Haza akart menni, és a lovakkal szemben lévő istállóba vinni a rénszarvasokat, hogy másnap megjavíthassa a kerítést. Csak remélni tudta, hogy a kilencedik rénszarvas is felbukkan valahol.

Hosszú nap volt. Nem érezte az ujjait. A lábujjait sem. Az orra biztosan olyan piros, mint Rudolfé…

És hogy az estéje tökéletes legyen, Elmbridge felé tartva, a birtok mögötti éles kanyarban, ahol Dana az életét vesztette, megpillantotta a bal oldali árokban egy autó halványuló hátsó lámpáit.

A gyomra elszorult. Megállt, és egy darabig csak ült ott. Bámulta az autót, amelyet már szinte teljesen elborított a hó. Mintha visszarepült volna a múltba, a félelem és a rémület fogva tartotta.

De aztán jelentkezett az orvosi ösztöne.

Valaki segítségre szorulhat.

Noha az illető valószínűleg jól van… Csak lecsúszott az útról, semmi más.

Bekapcsolta a vészvillogót, kivette a zseblámpát a kesztyűtartóból, és kilépett a hóviharba. Érezte, ahogy a hó rakódik a szakállára. A szemöldökére. A vállára. Ahogy a hideg áthatol a vastag gyapjúkabátján, amely most már sáros volt.

Miközben a hóban taposott, azon tűnődött, ki lehetett olyan ostoba, hogy ilyen időben útnak indult.

Amikor megcsúszott a hó alatti jégrétegen, és térdre esett, úgy káromkodott, mint egy tengerész. Majd felállt, és dühösen továbbmasírozott az autó felé.

A zseblámpájával kopogott be a vezetőoldali ablakon.

Először azt hitte, hogy a sofőr már elment segítségért, de aztán az ajtó résnyire kinyílt.

– Helló…?

A szakadó hó miatt nem látta, ki ül bent, de a hangja alapján nő volt.

– Jól van? Segíthetek?

Talán nem hangzott olyan barátságosan, mint amilyennek szánta. De kimerült volt, és sáros, fázott, és a térde is fájt. Csak haza akart menni a nagyihoz és Ollyhoz. A munkája miatt nem sokat látta a fiát. Mivel a gyerek most kezdte az iskolát, remélte, hogy több időt tölthet vele. Ahelyett, hogy rénszarvasokat fog be, és egy idegent húz ki az árokból.

Az ajtó kissé becsukódott.

– Ki maga?

Seth a zseblámpával a sofőr arcába világított.

– A helyi kórház orvosa vagyok.

– Nem ismerem magát.

Seth a homlokát ráncolta. Mi a fenének mondja ezt?

– Ma volt az első napom, és ez egy nagy kórház. És maga kicsoda?

Ezt a játékot ketten is játszhatják.

– Vérvételes asszisztens vagyok.

Egy vámpír. Azon nővérek egyike, akik vérvételre és infúzió beadására szakosodtak, mert az orvosok túl elfoglaltak ahhoz, hogy mindent maguk csináljanak.

– Mit művel idekint a viharban? Nem tudja, milyen veszélyes? – kérdezte Seth.

A szél újabb erőre kapott, mintha le akarná dönteni a lábáról.

– Gondolja, hogy idióta vagyok? Persze hogy tudom.

– Akkor miért van itt?

Rövid csend következett, majd az ajtó kinyílt, és egy hosszú tollkabátos, sapkás, vastag sálat viselő nő próbált kikászálódni a kocsiból.

De az autója furcsa szögben állt, ezért nem sikerült elegánsan kiszállnia.

Seth elnyomott egy mosolyt, ahogy nézte, amint a nő ügyetlenül és halkan szitkozódva próbálkozik. Kinyújtotta a kezét, de a nő nem fogadta el.

– Hívta már az autómentőket? – kérdezte Seth.

A nő komoran nézett rá.

– Még nem értek ide. Rengeteg a dolguk.

– Mióta van itt?

– Elég régóta ahhoz, hogy azt higgyem, valamikor a jövőben fagyott állapotban találnak majd rám a permafrostban.

– Miért nem indult el segítségért?

A nő úgy nézett rá, mintha elment volna az esze.

– Mégis hová? Ismeri a környéket?

– Egy kicsit.

– Akkor tudja, hogy a közelben nincs olyan hely, ahol segítséget kérhetnék… Hacsak nem gyalogolok egy mérföldet keresztülvágva egy ismeretlen területen, hogy valami begyepesedett földbirtokostól kérjek segítséget.

Begyepesedett földbirtokos? Hmm…

– Tehát egy évtizedek óta nem látott hóviharban kocsikázni indult. Kérem, mondja meg, mi volt olyan fontos, hogy el kellett indulnia!

– Maga is úton van. Miért? – kérdezte Nell, és sötét pillantást vetett a terepjáróra meg a pótkocsira.

Seth nem árulhatta el, hogy szökött rénszarvasokat fogott be. Ez még neki is őrültségnek tűnt.

– Mentőakció. És maga?

A nő kerülte a tekintetét, láthatóan kényelmetlenül érezte magát.

– Bármennyire élvezem is ezt az útmenti inkvizíciót, tud segíteni, vagy nem?

– Van kötelem.

A nő bólintott.

– Remek.

– Rögzítjük a kocsi hátuljához, és megpróbálom kihúzni magát.

– Ha nem túl nagy fáradság…

De igen, az. Seth gúnyosan meghajolt.

– Örömmel teszem.

A nő nem tűnt hálásnak. Nem igazán. Inkább dühösnek – ami nem volt baj, mert Seth is így érzett. Még mindig nem tudta, mit keres ez a nő egy ilyen éjszakán az úton. Nyilvánvalóan nincs rá jó oka, mert kitért a kérdése elől. Valószínűleg tejért indult.

Seth halkan káromkodva elővette a kötelet a kocsiból, és igyekezett rögzíteni az árokba csúszott járműhöz. A nő karba font kézzel nézte, miközben egy helyben topogott, hogy melegen tartsa magát. Nem volt könnyű érzéketlen ujjakkal megkötni a csomókat, de valahogy sikerült. Aztán Seth utasította a nőt, hogy lépjen hátrébb, miközben visszaszállt a kocsijába, és beindította a motort.

Nem volt egyszerű. A pótkocsi miatt nem tudott megfelelő szögbe állni, és az autó újra meg újra visszacsúszott az árokba.

Hiábavaló küzdelemnek tűnt.

Néhány próbálkozás után Seth nagyot sóhajtott, és kiszállt.

– Nem megy. Nem tudom kihúzni.

A nő ránézett, és hóval borított, kötött sapkája alatt a homlokát ráncolta.

– Most mit csináljak?

– Fel tud hívni valakit, aki idejönne?

– Nem.

A fenébe! Nem hagyhatja itt.

– Elvihetem a házamba. Ott melegben lehet, és értesítheti a családját, hogy jól van. És intézkedhet is…

A nő gyanakodva nézte.

– Maga bárki lehet. Akár egy baltás gyilkos is.

Seth megmutatta az üres kezét.

– Nincs baltám.

– Akkor egy szokványos gyilkos.

Tényleg? Miért kellene ezt eltűrnie? Fázik! Meleg fürdőt akar. Nem pedig vitatkozni ezzel a nővel.

– Oké. Viszlát!

– Várjon! Itt akar hagyni?

Seth tanácstalanul fordult hátra.

– Felajánlottam, hogy elviszem. Szállást kínáltam. Ha jól emlékszem, inkább maradni akart. De én nem akarok itt maradni magával.

Seth beült a kocsijába, és becsapta az ajtót.

Amikor kopogtak a vezetőoldali ablakon, leengedte azt.

– Igen?

– Nos… hol lakik? A közelben?

– Elég közel.

– Hol?

– Elmbridge Manorban.

A nő a homlokát ráncolta, majd felvonta a szemöldökét.

– A birtokon?

A férfi mosolyogva bólintott.

– A begyepesedett földbirtokos… szolgálatára.

2. FEJEZET

Csöppet sem tűnt begyepesedettnek. Magas volt. Sötét hajú. Szakállas. Fekete kabátot viselt, és fekete bőrkesztyűt, mint a filmekben a gonosztevők, amikor nem akarnak ujjlenyomatot hagyni.

Mindenesetre mély benyomást tett Nellre.

Csontig átfagyva próbálta eldönteni, hogy beüljön-e a kocsijába. Ha meg akarná ölni, már megtehette volna, ahelyett hogy ilyen sokáig próbálta kihúzni a kocsiját az árokból. A foga vacogni kezdett.

Megsértette a fickót azzal, hogy „begyepesedett földbirtokos“-nak titulálta.

– Sajnálom.

A férfi kurtán, udvariasan elmosolyodott.

– Most be vagy ki, vámpír? Haza akarok menni.

Vámpír?

– Beszállok.

A nő büszkén megkerülte a kocsit, megbotlott egy hóval fedett gödörben, majd kinyitotta az utasoldali ajtót.

A tekintete találkozott a férfiéval. A meleg autóban elolvadt a hó, és most már láthatta, hogy a szakálla ugyanolyan fekete, mint a haja. A szeme olyan sötétnek tűnt, mint a lelke. Úgy látszik elszabadult a fantáziája!

Nell gyorsan beszállt, bezárta az ajtót, becsatolta a biztonsági övet, majd előrehajolt, hogy fagyos ujjait a fűtőrácson melegítse. A jármű elindult, és ő megkockáztatott egy újabb pillantást sötét szemű lovagjára.

– Kit mentett meg?

A férfi a homlokát ráncolta.

– Tessék?

– Azt mondta, mentőakción volt. Kit mentett meg? Vagy csak úgy száguldozik a hóviharban, hogy bajba jutott szüzeken keressen?

– Nem kit… mit – válaszolta Seth komoran.

– Mit? – kérdezte Nell zavartan.

– Rénszarvasokat. Rénszarvasokat mentettem meg, akik megszöktek a karámjukból.

Rénszarvasokat? Hallucinál?

– Véletlenül nem volt csengettyű rajtuk?

A férfi meglepődve pillantott rá.

– Miért kérdezi?

– Mert az egyik átugrott a kocsim fölött, és valójában ő okozta ezt az átkozott balesetet! Be kellene perelnem magát.

– Engem beperelni? Miért ült kocsiba ebben az időben? Manikűröshöz kellett mennie?

A szarkasztikus hang egyáltalán nem csillapította le Nellt.

– Ne legyen nevetséges!

– Akkor miért ült autóba?

Nell hallgatott. Nem kell magyarázkodnia ennek a férfinak.

Még akkor sem, ha segített neki.

Csendben folytatták útjukat a hóviharban. Aztán a férfi jobbra kanyarodott, és elhaladt két jókora kapusház mellett, fel egy hosszú, részben megtisztított felhajtón egy épülethez, amelyet eddig csak távolról látott.

Elmbridge Manor. A hatalmas udvarház. Gyönyörűen kivilágítva fényfüzérekkel és díszesen feldíszített karácsonyfákkal.

Seth a főbejárat előtt megállt.

– Csengessen!

– Nincs kulcsa?

A férfi elmosolyodott.

– Be kell vinnem a rénszarvasokat az istállóba, a birtok hátsó részére. Megtenné, hogy becsenget? Jeffreys majd beengedi.

– Jeffreys?

– A komornyik.

– Komornyikja van?

– Ki más nyitná ki az ajtót?

Halvány mosoly futott át Nell arcán.

– Igaz. Nos, köszönöm a segítségét, Mr. Földbirtokos. Amint lehet, elmegyek.

– Örülnék neki, Miss. Ebben az időben nem szívesen ülnék újra autóba.

Nell kiszállt, és villámló pillantást vetett a férfira, mielőtt becsapta a kocsi ajtaját. Aztán az ajtóhoz sietett, és becsengetett.

Egy pillanatig nem történt semmi, majd kinyílt az ajtó, és ő megpillantotta az elegáns komornyikot, aki kérdőn nézett rá.

Jeffreys egy jókora előcsarnokba vezette Nellt, ahol sakktáblásmintás padló volt, és a legnagyobb karácsonyfa, amit Nell valaha látott – ízléses vörösarany és halvány rózsaszínű fényekkel meg gömbökkel díszítve.

Hatalmas faliszőnyegek és két lovagi páncél őrizte a szépen ívelt lépcsőt. A korlátot fenyőágakkal díszítették, a falon a régmúlt idők lordjainak és ladyjeinek olajfestményei sorakoztak. Nell ámulva nézte a fafaragásokat, a vadászjelenetet ábrázoló freskót és a leghatalmasabb kristálycsillárt, amit életében látott.

Valószínűleg az egész hálószobáját elfoglalná, és egyúttal el is takarná azt a virágos, rojtos lámpaernyőt, amelyet a nappalijába vett egy kiárusításon.

– Hűha!

Nell egy pillanatra megfeledkezett arról, milyen hideg van. Hogy nedvesek a ruhái.

A mogorva orvos itt lakik?

Mindig is kíváncsi volt erre a házra, mert mindennap elhaladt mellette munkába menet. Az év nagy részében az Elmbridge Manort megnyitották a nyilvánosság előtt, és bár mindig elhatározta, hogy egyszer részt vesz egy vezetett túrán, és körülnéz, soha nem szánt rá időt. Először Lucas foglalta le, aztán a kisfiú megbetegedett, majd röviddel a halála után tönkrement a házassága is.

Azután már nem tűnt olyan fontosnak a dolog. Belevetette magát a munkába, túlórákat vállalt, hogy ne kelljen egyedül otthon ülnie a szűk kis lakásában, és hallgatnia a csendet. Lucas nélkül. Már így is annyi minden hiányzott az életéből – nem akarta mások boldogságát látni.

– Elvehetem a kabátját, madam? – kérdezte Jeffreys, aki türelmesen várt a háta mögött.

– Ó… persze.

Nell ki akart bújni a kabátjából, de Jeffreys odalépett hozzá, hogy segítsen. Nell zavartan elpirult, nem volt hozzászokva, hogy kiszolgálják.

– Köszönöm. Nagyon kedves.

Jeffreys szépen összehajtotta az olcsó steppelt kabátot, és a karjára akasztotta.

– Lord Elmbridge jelenleg nincs itt, madam, de addig bevezethetem a nappaliba?

– Ó. Igen. Természetesen.

Nell követte az ezüsthajú komornyikot a folyosón, két, nagy szárnyas ajtón át egy szobába, amely nagyobb volt, mint az ő egész lakása. Barokk ihletésű bútorokkal rendezték be, a falakat világoszöld selyemtapéta borította. Nell tekintete azonnal a hatalmas téglakandallóban pattogó tűzre esett.

– Kíván valamit inni, asszonyom?

– Nem akarok gondot okozni…

– Nem okoz gondot. Talán valami meleget? Teát? Kakaót? Forró csokoládét?

A forró csokoládé fantasztikusan hangzott. Nem ivott ilyet, amióta Lucas…

– Forró csokoládét kérek.

Jeffreys udvariasan meghajolt, és elhagyta a szobát.

Miközben Nell kinyújtott kézzel a tűz előtt állt, és élvezte a lángok melegét, tekintete a kandalló feletti portréra vándorolt.

Egy idősebb úriembert ábrázolt, ősz hajjal és vastag oldalszakállal. Drótkeretes szemüveget viselt, lábánál két vadászkutya feküdt.

„Peregrine Edward James, Elmbridge ötödik lordja“ olvasta el a kép alatti feliratot.

– A férjem – szólalt meg egy női hang mögötte.

Nell megfordult, és zavartan elmosolyodott. A nőnek valószínűleg fogalma sincs, ki ő, vagy miért álldogál a nappalijában.

– Nagyon előkelőnek tűnik.

– Szörnyű ember volt, és örülök, hogy meghalt.

Nell döbbenten, tátott szájjal állt ott.

– De a portrékon az emberek mindig jobban néznek ki, mint valóságban. – Az idős nő elmosolyodott, és botja segítségével odabicegett Nellhez. – Emily James vagyok, ennek a gyönyörű háznak az úrnője. És ön…? – kérdezte barátságosan.

– Nell Bryant. Cliftonban lakom, de az autóm árokba csúszott, egy fiatal férfi segített, és hozott el ide.

– Milyen fiatal férfi?

– Ööö… magas, sötét hajú. Szakállas. Itt lakik?

Meleg mosoly terült szét a nő arcán.

– Az unokám. Kedves fiú. Arany szíve van. Nincs hozzá fogható.

A hölgy az egyik sötétvörös kanapéhoz sétált, és lassan leült.

Nell meglepetten nézte, de úgy döntött, hogy kedveli.

– Foglaljon helyet, kedvesem! Különben megfájdul a nyakam.

A hölgy a másik kanapéra mutatott.

– Várok, hogy végre megérkezzenek az autómentők.

– Ilyen időben? Szerencsés, ha holnapra itt lesznek.

Nellnek elszorult a szíve. Holnapra? Az óra a kandallópárkán majdnem nyolc órát mutatott. Nem okozhat ennyi kellemetlenséget ezeknek az embereknek – nem lenne helyes.

– Talán még egyszer fel kellene hívnom őket…

– Butaság! Maradjon itt éjszakára! Ma már nem megy sehova… ebben a viharban semmiképp.

– Nem akarok gondot okozni.

– Nem okoz gondot.

– Csak ha van hely. Bárhol elalszom.

– Kedvesem, tizenhat hálószobánk van. Több mint elég.

A hölgy kinyújtotta a kezét, és megrántott egy csengőt. Mielőtt Nell feleszmélt volna, egy szobalány lépett be.

– Ava, kedvesem, előkészítenél egy vendégszobát Miss Bryantnek? Ma éjszaka itt marad.

– Igen, asszonyom.

Miután Ava távozott, Jeffreys egy ezüsttálcával jött be, rajta nagy bögre forró csokoládéval. Mellette két kis tálkában tejszínhab és mályvacukor volt.

– Köszönöm.

– Hozhatok önnek is valamit, asszonyom? – kérdezte Jeffreys a ház úrnőjétől.

– Egy whiskyt kérek.

– Máris.

A komornyik odament egy bárszekrényhez, amely egy hatalmas földgömbben volt elrejtve, és gyorsan töltött egy pohár whiskyt az idős hölgynek, majd diszkréten visszavonult.

Kész csoda ilyen kiszolgálást tapasztalni! Lucas imádta volna…

Valami biztos látszott az arcán, mert a hölgy érdeklődve nézett rá.

– Mire gondolt?

– Ó, semmire…

– Nem úgy tűnt.

– Az unokája említette, hogy orvos – jegyezte meg Nell.

– Témát váltunk? Rendben. Igen, gyerekorvos.

Nell éppen belekortyolt a csokoládéjába, de a forró folyadék megégette a torkát, mert meglepetésében túl gyorsan nyelte le. Gyerekorvos! Nell a gyermekosztályon dolgozott, és kifejezetten arra képezték ki, hogy gyerekektől és csecsemőktől vegyen vért. A megmentője osztályán fog dolgozni?

Köhögött, és könnyek szöktek a szemébe.

– És ön mivel foglalkozik? – kérdezte kíváncsian a hölgy.

– Ő egy vámpír – válaszolta egy ismerős hang.

Nell megfordult, és a férfira nézett. Időközben levette a kabátját, sötét farmert és fekete pulóvert viselt, kezében gőzölgő csészét tartott. Előrehajolt, megcsókolta az idős asszony arcát, majd a tűz elé lépett, hogy megmelegítse a kezét.

– Vámpír? – kérdezte zavartan a nagyanyja.

– Úgy érti, hogy vérvételi asszisztens vagyok. Vért veszek a betegektől – magyarázta Nell.

– Ráadásul hóviharban ok nélkül kocsikázik – morogta a férfi, és kortyolt az italából.

Nell komoran nézett rá.

– Nem ok nélkül voltam odakint!

– Seth! Hogy beszélsz a vendégünkkel?

Seth. Szóval így hívják. Igen. Úgy nézett ki, mint egy Seth. Mint egy egyiptomi isten. Nell könnyen el tudta képzelni, ahogy büszkén járkál meztelen mellkassal és lábakkal, arany karikákkal a felkarján, amelyek kiemelik az izmait…

Vagy talán másképp hívták azt az egyiptomi istent?

Nem emlékezett pontosan, össze volt zavarodva.

– Elnézést kérek – mondta a férfi halkan, anélkül hogy ránézett volna.

Egyáltalán nem hangzott őszintén, de Nell lenyelte a haragját.

Felállt, és mosolyogva az öreg hölgyre nézett.

– Elnézést! Újra felhívom az autómentőket.

– Természetesen, kedvesem.

Nell vetett egy pillantást Sethre, majd elhagyta a szobát, és a hatalmas, sakktáblamintás padlójú előcsarnokba ment.

Ezúttal egy Lisa nevű nő vette fel a telefont, aki megköszönte, hogy tájékoztatta a megváltozott helyzetéről. Mivel most már biztonságban van, és melegben, csak másnap reggel, ha a vihar elvonult, küldenek valakit a kocsijához.

Nem ideális helyzet. Hogyan fog hazajutni? Hogyan fog munkába menni? Miután bontotta a vonalat, Nell mély levegőt vett, ellazította a vállát, és visszament a nappaliba.

Amikor belépett, az idős hölgy és Seth abbahagyták a beszélgetést.

– Szóval itt marad éjszakára? – kérdezte a férfi, felhúzva az egyik szemöldökét.

– Igen. A nagymamája volt olyan kedves, és felajánlott egy szobát. De ne aggódjon, holnap reggel elmegyek!

Nell újra leült a kanapéra, és lassan kortyolgatta forró csokoládéját. Az édes tökéletes ellenszer hideg ellen.

– Ne törődjön az unokámmal, kedvesem! Mogorva lesz, ha éhes.

– Semmi baj. Már rosszabbat is tapasztaltam – válaszolta Nell.

– Talán Seth megmutathatná magának a házat, miután evett valamit? Mit szól hozzá, Nell?

– Nell?

Nell ránézett a férfira.

– Igen. Ez a nevem. Az Eleanor rövidítése.

Seth vigyorgott.

– Nekem jobban tetszik a vámpír.

– Szerintem az Eleanor kedves név… És ne légy udvariatlan a vendégünkkel! – feddte meg a férfit a nagyanyja.

Nell hálásan mosolygott rá.

– Nem akarok az unokájának még több gondot okozni.

– Ugyan, butaság! Ez egyáltalán nem probléma. Ugye, Seth?

Az idős asszony tekintete nem tűrt ellentmondást.

Seth annak idején két feltétellel tért vissza Elmbridge Manorba, hogy gondját viselje a nagyanyjának. Először is, hogy továbbra is részmunkaidőben dolgozhasson a helyi kórházban, másodszor pedig, hogy a nagyi ne avatkozzon az életébe, és ne próbálja összeboronálni olyan nőkkel, akiket megfelelőnek tart.

Az idős asszony kedves, elbűvölő és sármos volt, de Dana halála után csak egy év gyászidőszakot hagyott neki, majd ravaszul elkezdte szervezni, hogy Seth megfelelő egyedülálló nőkkel találkozzon.

De ő nem akart kapcsolatot. Túl sok terhet cipelt a vállán. Gondoskodnia kellett a birtokról. Az örökségéről. És a fiáról, aki elvesztette az anyját. Semmiképpen sem akart összejönni ezzel a Nell-lel sem, bármennyire csinos is.

Egyébként is idegesítette. Felesleges kockázatokat vállalt. Ilyen hóviharban autóba ülni! Semmiképpen sem engedné, hogy a közelébe vagy a fia közelébe férkőzzön. Minél hamarabb távozik Elmbridge Manorból, annál jobb.

A nagyanyja fáradtságra hivatkozva lefeküdt, de Seth átlátott rajta. Látta ravaszkás mosolyát, amikor visszavonult.

Miután az idős asszony távozott, Nell felállt, és a férfi felé fordult.

– Nem kell körbevezetned a házban. Nincs szükségem rá, és elég fáradt vagyok – mondta, áttérve a tegezésre.

– Rendben. Jó éjt.

Seth örült, hogy nem kell a feltétlenül szükségesnél több időt töltenie a nővel. Azt akarta, hogy minél előbb menjen el.

– Meglehetősen udvariatlan vagy. Remélem, a betegeiddel kedvesebben bánsz.

Seth ismét kortyolt a kávéjából, éles választ akart adni, de aztán meggondolta magát.

Üres csészéjét a kandalló párkányára tette.

– Késő van. Megyek aludni.

Miért látja ezt a nőt hirtelen maga előtt, amint meztelenül fekszik mellette, sötét haja a párnán szétterülve?

– Bízom benne, hogy holnap reggelre elmész. – Azzal elindult az ajtó felé.

– Mindenképp. Nem akarok a feltétlenül szükségesnél tovább itt maradni.

3. FEJEZET

A látszólag mindenütt jelenlévő Jeffreys a szobájába kísérte Nellt. Miközben a lány követte őt a lépcsőn, elhaladt Elmbridge egykori lordjainak és úrnőinek portréi előtt, akik bársony-, selyem- és csipkeruhákba öltözve néztek le rá. A James család. Abraham James… Lady Emilia James… Thomas James…

Mindannyiuknak ugyanolyan sötét szeme volt, mint Sethnek, és Nell úgy érezte, mintha a képek ítélkeznének a szakadt farmerje és a pulóvere felett, amelyeket a helyi turkálóban talált.

A vendégszoba ajtaján egy tábla volt: „Kék szoba“. Amikor Jeffreys kinyitotta az ajtót, Nell megértette, miért. A kis kandalló kivételével a szobát sötét fával burkolták. A szőnyeg kék színű volt, akárcsak a mennyezetig érő függönyök és az ágyon lévő takaró. Az ágy pedig baldachinos, ilyet eddig csak filmekben látott.

Nell köszönetet mondott Jeffreysnek, és jó éjszakát kívánt.

Miután bezárta az ajtót, az ágyra meredt… majd háttal rávetette magát, és hangosan kacagott. Elmbridge Manorban tölti az éjszakát!

Aztán felállt, hogy körülnézzen. Egy falnak tűnő ajtó mögött talált egy kis fürdőszobát zuhanyzóval, vécével és egy nagy, padlóba süllyesztett káddal. Holnap reggel, mielőtt elmegy, megengedhet magának egy fürdőt?

Kár lenne kihagyni.

Megmosta az arcát és a fogát egy vadonatúj fogkefével, amelyet a mosdón talált egy kis márványpohárban, majd ágyba bújt.

Az ágy hihetetlenül kényelmes és meleg volt, s ahogy a sötétben hallgatta a kandalóban a tűz pattogását és a kint üvöltő szelet, tudta, hogy jól fog aludni.

– Jó éjt, Lucas! – mondta hangosan, és a fiára gondolt.

Lehet, hogy ma nem nézte meg azt a filmet, amit Lucas szeretett. És nem evett a kedvenc fagylaltjából. De meglátogatta.

– Szeretlek, drágám. Hiányzol. Szép álmokat! – És elaludt.

Kora reggel valami felébresztette. Egy hang?

Kinyitotta a szemét, és ijedten felült, amikor egy kisfiút látott az ágya mellett állni. A gyerek őt bámulta, és egy mackót szorított magához.

– Mi… ki vagy te?

Nell félve tapogatózott a villanykapcsoló után, biztosan tudva, hogy ezt csak kísértet, és eltűnik, amint felgyullad a lámpa. Vagy álmodik? Lucas halála óta többször is felébredt éjszakánként, és most is rágondolt, mielőtt elaludt.

De amikor kigyulladt a fény, a fiú még mindig ott állt. Aranyszínű haja volt, de ugyanaz a sötét szempár, amelyet Sethnél és az összes James-ősnél látott. A szíve vadul vert.

– Helló!

A fiú elmosolyodott.

– Szia. Ki vagy?

Olyan, mint Lucas! A szőke haja olyan kusza volt, mintha épp most kelt volna ki az ágyból…

– Nell vagyok. És te?

Aztán meghallotta Seth hangját. A folyosón, a szobája előtt.

– Olly? Olly?

Nell a fiúra nézett, aki kuncogva kiszaladt a szobából.

Nell zavartan bámult utána.

– Hát itt vagy! Mit csináltál ebben a szobában? – hallotta Seth kérdését.

Nell a takarót az álláig húzta, és remélte, hogy egyszerűen elmennek, és békén hagyják.

Ehelyett halkan kopogtak az ajtón, és hirtelen ott állt Seth, ugyanolyan sötéten és veszedelmesen, mint tegnap este. Szinte ördögi a megjelenése. Csak fekete ruhái vannak?

– Olly ébresztett fel? – kérdezte.

– Ó… már ébren voltam – hazudta Nell.

Seth bólintott.

– Olly tudja, hogy nem szabad a folyosón kószálnia, és mások szobájába bemennie. Beszélek vele.

Nell tűnődve nézett rá, és arra gondolt, milyen lehet az arca, amikor mosolyog.

– Amint már mondtam, épp fel akartam kelni.

Seth nem pillantott rá. Csak udvarias? Azért nem néz egy idegen nőre, mert az ágyban fekszik? Vagy annyira gyűlöli, hogy a látványát sem bírja elviselni?

– A reggelit a reggelizőhelyiségben lehet elfogyasztani. Csengess, ha kész vagy, és valaki odakísér!

Seth ezekkel a szavakkal távozott.

Nell kifújta a levegőt. Tényleg le akar menni reggelizni ezzel a férfival? Vagy a kisfiúval? Ollyval? Ki ő? Seth fia? Sem Seth, sem a nagymamája nem említette a gyereket tegnap este.

Nell lassan felállt, megmosakodott, és vágyakozva nézett a beépített kádra. De a gyomra megkordult, és tudta, le kell mennie, hogy megköszönje vendéglátóinak a kedvességüket, mielőtt újra hívná az autómentőket.

Miután felöltözött és rendbe szedte magát, csengetett, és röviddel később kopogtak az ajtaján.

– Szabad!

– Csengetett, madam? – kérdezte Ava.

– Elkísérne a reggelizőbe?

Ava mosolyogva bólintott.

– Természetesen. Kövessen!

Végigmentek a folyosón, majd lefelé az ívelt lépcsőn. Nell nem tudta visszafogni a kíváncsiságát.

– Szeret itt dolgozni? – kérdezte a szobalánytól.

– Nagyon.

– A hölgy és az unokája jó munkaadók?

– A legjobbak, asszonyom. Barátságosak és figyelmesek. Gondoskodnak a személyzetről.

Nell felhúzta a szemöldökét.

– Lord Elmbridge is?

Még mindig nem tudta felfogni, hogy az az ember egy lord.

Közben a kollégája!

Ava bólintott.

– Igen. Lord Elmbridge és a nagyanyja minden születésnapunkra ajándékot ad nekünk, és pár hét múlva megrendezik az alkalmazottak bálját. Akkor Lord Elmbridge és a barátai szolgálnak ki minket.

Ez meglepte Nellt. Egyszerűen nem tudta elképzelni, hogy Seth figyelmes és barátságos is lehet.

Miután Ava kinyitott egy újabb szárnyas ajtót, egy nagy, világos szobába vezette, ahol a magas ablakokon áradt be a fény. A falak halványsárgára voltak festve, közepén egy nagy asztal állt finom porcelánnal megterítve, valamint müzli, meleg ételek – szalonna és tojás –, pirítós, vajtartó, különböző lekvárok és mézek, croissant, péksütemények, gyümölcssaláta, joghurtok és gyümölcslevek.

– Lord Elmbridge nem tudta, mit szeret, ezért megkért minket, hogy készítsünk sokféle ételt.

– Nos… ez nagyon kedves.

– Foglaljon helyet, madam!

– Egyedül fogok enni?

– A lady hamarosan csatlakozik önhöz.

– És Lord Elmbridge? Meg… Olly?

– Már reggeliztek. Mindketten korán kelők. Szegény Olly nem alszik jól, amióta… – Ava tekintete elkomorodott, és elhallgatott. – Ha bármire szüksége van, csak csengessen!

A szobalány vetett egy kurta mosolyt Nellre, majd magára hagyta.

Nell a finomságokkal megpakolt asztal felé fordult. Általában pirítóst reggelizett. Többet nem engedhetett meg magának. De amikor meglátta a széles kínálatot… Úgy döntött, hogy jóllakik. Megpakolt egy tányért szalonnával és tojással.

Amikor félig már végzett a reggelivel, kinyílt az ajtó, és a ház úrnője lépett be mosolyogva, bottal a kezében.

– Jó reggelt, Nell! Jól aludt, kedvesem?

Igen. Amíg a kisfiú fel nem ébresztette. Ijesztő volt, mert Lucasra emlékeztette.

– Igen, köszönöm. És még egyszer köszönöm a vendégszeretetét. Nem kellett volna ennyit fáradnia miattam.

– Ugyan, butaság! Örömmel fogadjuk a vendégeket. Hallott már valamit az autójáról?

– Most hívtam az autómentőt. Kihúzták a kocsit az árokból, és minden működik. Csak egy újabb horpadás keletkezett a motorháztetőn, és sáros lett. Idehozzák. Remélem, nem bánja?

– Egyáltalán nem. Szomorúak leszünk, ha elmegy.

A hölgy talán igen… de Seth? A háta közepére kívánja őt.

A Manóosztály volt a gyerekeket műtétre felkészítő osztály, és egyben Nell kedvence. Gyakran hívták oda, hogy vért vegyen, infúziót kössön be, vagy megnyugtasson egy rémült gyereket, hogy az orvos megvizsgálhassa.

Számára ez terápia volt.

Ma egy négyéves kislányhoz hívták, aki félt a tűtől. Pont úgy, mint a szülei.

Nell a nővérpultnál rámosolygott Amyre, az egyik ápolónőre, és információkat kért a kis betegről.

– Ó, nem sokat tudok… Most kezdtem, és ő új páciens. – Amy körülnézett. – Senki más nem elérhető… Ó! Ott van az orvosa! Az új gyerekorvos… dr. James. Talán megkérdezhetné tőle?

Dr. James. Lord Elmbridge.

Nell egy kicsit elszédült, ahogy megfordult. Mogorva, komor megmentője sötét nadrágban és fekete ingben, fonendoszkóppal a nyakában közeledett feléje. Kórházi igazolványa az övén lógott.

– Dr. James.

– Vámpír – mosolygott rá a férfi.

Nell elengedte a füle mellett a megszólítást.

– Kalisha Smalltól kell vért vennem. Mit tud róla mondani?

Seth leült egy székre a nővérpult mellett, és gépelni kezdett a billentyűzeten.

– Négyéves… szívelégtelenség miatt került be, amelynek oka sarlósejtes vérszegénység.

Sarlósejtes vérszegénység eseten a vérsejtek szokatlan alakúak, és általában rövidebb az élettartamuk, mint a normális vérsejteké, ami a betegnél fájdalmat és fertőzéseket okoz.

– A csípőfejben kialakult nekrózis miatt csípőprotézist kell beültetni. Infúziót, katétert és kanült helyeztünk be, de mindet kicibálta. Cserélni kell őket, de nem enged senkit a közelébe, és valaki azt mondta, hogy te nagyon jó vagy.

Ez bók volt?

– Ó. Nos, kedves volt attól a bizonyos „valaki“-től, hogy ezt mondta. És a szülők? Milyenek?

– Rettegnek a tűtől.

– Valószínűleg Kalisha is örökölte.

– Muszáj infúziót és a kanült behelyeznünk. – Seth felnézett Nellre. – Meg tudod csinálni?

A szeme sötét. Titokzatos. És mégis hideg.

– Megteszem, amit tudok.

– Nem kérek többet.

Nell épp indulni akart, hogy megnézze a beteget, de úgy érezte, még valamit mondania kell:

– Nem láttalak a reggelinél.

Seth felnézett. Bosszúsnak tűnt, és körülnézett, hogy nem hallja-e őket valaki.

– Dolgom volt.

– Csak meg akartam köszönni. A segítséget és a szállást.

Seth hallgatott egy sort. Aztán kifújta a levegőt, és az arca megenyhült.

– Szívesen.

– A fiú… Olly? A te fiad?

– Igen.

Nell várta, hogy folytassa. De Seth csak bámult rá némán. Szinte kihívóan.

Hűha… Ez a fickó gyerekorvos lenne? A legtöbb gyerekorvos melegszívű és barátságos. Ez az ember pedig… Nos, nincs rá szó. Egy lord. Valaki, aki lenézi a többieket.

– Még valami? – kérdezte Seth.

– Semmi. Megnézem Kalishát.

Seth nem akart ilyen mogorva lenni, de valami elbizonytalanította, és amikor Nell a fiáról kérdezett, azt azonnal támadásnak érezte. Talán nem kellett volna ilyen elutasítóan viselkednie, de meg akarta megvédeni a fiát, és nem engedhette, hogy a nő bírálja őt.

Kifújta a levegőt, és idegesen a hajába túrt. Nell úgy nézett rá, mintha meg akarná ölni, majd sarkon fordult és távozott. Ami határozottan udvariatlan volt. Talán békejobbot kellene nyújtania a lánynak, mivel együtt dolgoznak.

Seth szerette a munkáját. A betegekkel való foglalkozást. A kórházban otthon érezte magát. Itt úgy érezte, hogy ő irányít, és tudja, mit csinál. Nincs szüksége arra, hogy ez a hely csatatérré váljon.

Seth befejezte az adminisztrációt, majd úgy döntött, megnézi, Nell és Kalisha miként boldogulnak. Mi lehet olyan különleges ebben a lányban, hogy minden kollégája dicséri?

Kalisha egy hatágyas szobában feküdt, amelynek falait rajzok díszítették, mintha a gyerekek tündérországban lennének, ahol a virágok és a gombák adnak otthont nekik. Egy lila hajú tündérke virággal és gyümölccsel teli kosarat tartott a kezében, egy másik zenét hallgatott, és egy nagy margaréta alatt táncolt, Kalisha ágya mellett pedig egy tündér hasalt egy tó partján, és a halakat nézte.

Nell Kalisha ágyánál ült, mosolygott, majd nevetett valamin a szülőkkel együtt. Seth az ajtóban állt, és onnan nézte őket.

– Hallottam, hogy nagyon bátor kislány vagy. Meg fognak operálni? – kérdezte Nell a kislánytól.

Kalisha félénken bólintott, és szorosan magához ölelte a mackóját.

– Fáj valamid, kicsim?

A kislány bólintott.

– Megmutatnád, hol fáj?

Kalisha a bal csípőjére mutatott.

– Szegénykém… Segítsek, hogy elmúljon a fájdalom?

Újabb bólintás.

– Adhatunk neked egy varázsszert.

– Nem szereti a tűket – szólt közbe Kalisha anyja.

Nell mosolygott.

– Tudom.

– Látod azt a kis pohár gyümölcslevet, amit a nővér hozott az imént? Segít enyhíteni a fájdalmat. Csak meg kell innod.

– Nem akarom – válaszolta halkan Kalisha.

– Ó, drágám, miért nem? Szerinted rossz az íze? Eperíze van… Szereted az epret?

– Igen…

– Attól fél, hogy elalszik, és tűkkel a testében ébred fel – magyarázta az anya.

– Megértem, Kalisha. Én sem szeretném. A beleegyezésem nélkül semmiképp.

Seth a homlokát ráncolta. Már elmagyarázták a kislánynak, hogy a műtét után csövek és vezetékek lesznek a karjában, és nagyon fontos, hogy azok ott is maradjanak.

– De a karodban nem igazi tűk voltak, hanem nagyon vékony csövek, amelyek segítenek, hogy jól érezd magad a műtét előtt. Sok mindenen mentél keresztül, ugye?

A kislány bólintott.

– És azokat a vékony csöveket vissza kell tennünk, ha meg akarunk gyógyítani. Segítenek abban, hogy fájdalomcsillapítót adhassunk neked. És te meg akarsz gyógyulni, ugye? Hogy hazamehess?

– Igen…

– És ha megígérem, hogy én csinálom, és semmit sem fogsz érezni?

– De a tűk fájnak.

– A varázskrémemmel nem. Megmutatom. Nincsenek tűk, csak krém… rendben?

Kalisha hagyta, hogy Nell egy kis krémet tegyen a kézfejére.

– Most hagyjuk egy kicsit hatni, hogy a varázslat működhessen. Hé, szereted a szappanbuborékokat?

A kislány azonnal mosolygott és bólintott.

Seth figyelte, ahogy Nell egy szívószálat vesz elő a táskájából, és szappanbuborékokat fúj, amelyeket Kalisha megpróbál elkapni. Aztán odaadta neki a szívószálat és a keveréket, hogy a kislány egyedül játszhasson.

Mosoly terült szét Seth arcán, ahogy Nellt és a kislányt figyelte. Jól csinálja. Ezt meg kell hagyni. Komolyan vette a gyerek aggodalmait, és ez tetszett a férfinak.

Miután a szappanbuborékok szinte betöltötték a szobát, Nell javasolta, hogy töröljék le a varázskrémet.

– Most megérintem a bőrödet ott, ahol a krém volt. Érzed?

Kalisha döbbenten nézett rá.

– Nem! Anyu, nem érzem!

Az asszony nevetett.

– Látod? Ha visszateszem a vékony csöveket, használhatjuk ezt a krémet, és nem fogsz érezni semmit. És ha akarod, közben szappanbuborékokat fújhatsz. Nem kell semmitől tartanod. Utána pedig sokkal jobban fogod érezni magad. Mit szólsz hozzá?

– Megígéred?

– Becsszó.

Kalisha az anyukájára nézett, majd az apukájára.

– Először a macit gyógyítsam meg? – kérdezte Nell.

Kalisha bólintott, Nell egy kis varázskrémet kent a macira, majd letörölte, és infúziót szúrt a maci karjába.

– Látod? Most te következel.

– Tobynak hívják.

Nell mosolygott.

– Tetszik a név. Nos… készen állsz? Nézz anyára meg apára, és meglátod, milyen gyors leszek.

Kalisha elkezdett szappanbuborékokat fújni, és elfordította a tekintetét.

Nellnek gyorsan kell dolgoznia, de elnyerte a kislány bizalmát, és ez volt a legfontosabb. Sethet lenyűgözte, amikor Nell első próbálkozásra behelyezte az infúziót. Ez a nő mestere a szakmájának.

– Így. Készen is vagyunk.

Kalisha a karjára nézett.

– Nem éreztem semmit.

– Varázskrém! – Nell nevetett. – És ne felejtsd el, hogy nem tű van a karodban… csak egy vékony cső. Ezért tudod mozgatni a karod, érted?

– Értem.

– Jól megvagytok Tobyval?

– Igen. Ikrek vagyunk.

– Nagyszerű.

Nell felállt, megfordult, és látta, hogy Seth az ajtóban áll és figyeli.

Elindult kifelé.

– Jól csináltad – mondta a férfi.

Nell vállat vont.

– Ez a munkám…

Seth elmosolyodott.

– Bóknak szántam.

– Ó! Nem sejtettem, hogy tudsz kedves dolgokat is mondani.

– Néha. Ha az illető megérdemli.

– Megjegyeztem. Szükséged van még rám?

Seth furcsa módon még nem akarta elengedni Nellt. Mi az, ami ennyire vonzza benne? A szúrós természete? Hogy nem érdekli, ki ő, és hol lakik? A legtöbb ember hirtelen alázatos lett, amikor megtudta, kicsoda ő valójában.

– Mi van a kocsival? – kérdezte.

– Egy kicsit behorpadt, és sáros. De megy.

– Rendben.

– És a rénszarvasok? – A lány nevetett. – Sosem gondoltam volna, hogy ezt fogom kérdezni.

– Biztonságban vannak. Az utolsót is megtaláltuk.

– Remek.

Nell odament a nővérpulthoz, hogy beírja a kezelést Kalisha kartonjába.

A férfi utánanézett. Amikor rádöbbent, hogy a lány hátsóját bámulja, azonnal elfordította a tekintetét. Posztoperatív vizsgálatok várnak rá – jobb, ha nem gondol Nell Bryantre.

4. FEJEZET

– Nos, az új orvos… dr. James. Mit gondoltok róla? – kérdezte Beth, az egyik nővér ebéd közben.

Négyen voltak – Beth, Nell, egy egészségügyi asszisztens, Lou és egy másik nővér, Angel.

Nellnek sok mondanivalója lett volna dr. Seth Jamesről, de kíváncsi volt, mit gondolnak a többiek.

– Szerintem dögös – mondta Angel. – Van benne valami veszélyes. Azt mondanám, hogy „utánam az özönvíz”– típus. Mogorva. És úgy néz ki, mintha jó lenne az ágyban, nem?

Mindenki elismerően mormogott.

– Igazi férfinak tűnik. Szilárd. Erős. Látszik, hogy jó formában van – jegyezte meg Lou.

– Szerintem úgy néz ki, mint egy kalóz – mondta Beth. – A sötét hajával és a sötét szakállával… Az ember szinte arra számít, hogy arany fülbevaló van a fülében, és papagáj ül a vállán… Úgy értem, szívdöglesztő… Igazam van?

– Nem gondoljátok, hogy egy kicsit… tartózkodó? – kérdezte Nell.

Mindenki úgy nézett rá, mintha megőrült volna.

– Nem! Egyáltalán nem. Hogy jutott eszedbe?

– Ő csak… Úgy értem, ő… – dadogta Nell.

A többieknek igaza volt. Dr. James nagyon vonzó a maga nyers módján, de Nell úgy érezte, hogy ő lát benne valamit, amit a többiek nem.

– Ugye tudjátok, hogy lord?

– Lord? Mi?

– Igazi lord… földbirtokos.

– Úgy érted, megszerezte azt az okiratot, amivel egy aprócska darab földet vásárolt Skóciában, és most földbirtokos, vagy mi?

– Nem. – A lány megrázta a fejét. – Ő Elmbridge lordja. Elmbridge Manoré.

Mindenki meglepődve nézett rá.

– Pukedliznünk kell előtte? – kérdezte Beth nevetve.

– Egyébként honnan tudod?

Nell nem akarta elmesélni, mi történt.

– Csak hallottam.

Biztosan elpirult, mert hirtelen mindenki rámeredt.

– Ki vele! Többet tudsz, mint amennyit elárulsz.

– Esküszöm, ez minden!

Ebben a pillanatban a kérdéses lord belépett a kórházi büfébe, vett egy tálcát, és beállt a sorba.

Beth rábökött.

– Itt van! Gondoljátok, hogy ki tudja magát szolgálni?

– Kit érdekel? – Angel nevetett. – Csak élvezzük a háta látványát!

Mindenki sóhajtozott és halkan kuncogott, de Nell nem tudta, hova nézzen. Sajnálta, hogy elárulta a férfiról, hogy lord.

Mivel mindenki Sethet bámulta, nem tudott ellenállni a kísértésnek, és megkockáztatott egy pillantást.

Tényleg nagyon vonzó. Talán ez a probléma? De ő nem keres kapcsolatot. Senkivel.

Miért kockáztatna még egyszer? Csak megint sérülne, amikor elhagynák. És dr. Seth James vagy Lord Elmbridge, vagy akárhogy hívják is, nem neki való férfi.

Akkor miért mereszti rá a szemét?

Idegesen beleharapott a szendvicsébe, és szándékosan elfordította a tekintetét. Semmiképp sem hagyja, hogy rajtakapják, amint bámulja. Nem akarta megadni a többieknek ezt az örömöt, még akkor sem, ha a kolléganői úgy locsogtak, mint egy csapat tyúk az új… ööö… kakas körül.

– És mit csináltok karácsonykor? – kérdezte Nell.

– Sajnos, nem vele karácsonyozok. – Lou halkan felnevetett. – A szüleimnél leszek. És te?

Azonnal elterelődött a barátnők figyelme, és karácsonyi terveikről kezdtek beszélni.

Nellnek nem voltak tervei. Nem akarta, hogy bármi köze legyen karácsonyhoz, de mégis feldíszítette a lakást, és vett egy pulykát minden hozzávalóval, mert Lucas így akarta volna. Mert Lucas imádta. Ettől közelebb érezte magát hozzá, és ez volt számára a legfontosabb.

– Én is – válaszolta Beth.

– Én is – mondta Angel.

– Én egy személyre főzök – mondta Nell olyan mosollyal, ami azt üzente: „Nem kell sajnálnotok”. – Mint mindig.

– Talán a lorddal kéne karácsonyoznod – javasolta Beth. – Nincs gyűrű az ujján. Lehet, hogy szingli?

– Ezzel a külsővel? – kérdezte Lou. – Kizárt.

Seth a kórházi büfében ült, és chili con carne-t meg sült krumplit evett. Ekkor észrevette a terem túlsó felében Nell Bryantet egy kisebb baráti társasággal.

A nap mögötte sütött be az ablakon, és megcsillant a sötétbarna hullámok között rejtőző vörös és rézszínű tincseken.

Gyorsan elfordította a tekintetét, és elővette a mobilját, elszántan, hogy ne gondoljon többet Nellre. Más dolgok fontosabbak. Gondoskodnia kell a nagyanyjáról és Ollyról.

Meg kell tanulnia a birtokot irányítani. És nagyon szeretett volna különleges karácsonyt szervezni a fiának.

Az elmúlt karácsonyok nehezek voltak Devonban, de annak idején meggyőzte magát, hogy jobb távol lenni attól a helytől, ahol a baleset történt. Ollynak nagyon hiányzott az anyja – kétségtelenül még mindig hiányzik –, de az idő tompította a fájdalmát. Ezért gondolta Seth, hogy ideje visszatérni Elmbridge-be.

Ez volt a szülei háza, és mindig jó érzés volt hazajönni ide. Még akkor is, ha ez Dana balesetét és vele együtt a bűntudatát is felidézte.

Bárcsak ne ivott volna azon a karácsonyi partin!

Bárcsak ne engedte volna, hogy Dana eljöjjön érte és hazavigye!

Bárcsak… Bárcsak…

Akaratlanul ismét Nellre siklott a tekintete. A lány nevetett, az arca ragyogott. A szeme vidáman csillogott. Egyszerűen gyönyörű volt.

Seth mobiltelefonja jelzett, visszarántva őt az álmodozásból. Sven tájékoztatta, hogy a rénszarvasok számára megérkezett a takarmány, ahogy várták. Aztán üzenetet kapott a nagyanyjától, aki emlékeztette, hogy aznap este hivatalosan megnyílik a betlehem, és pontban nyolc órakor ott kell lennie, hogy átvágja a cukorka formájú szalagot.

Seth egyrészt bánta a napot, amikor megmutatta a nagyanyájának, hogyan kell sms-t írni. Másrészt viszont örült neki. A nagyi volt Ollyn kívül minden, ami a családjából megmaradt, és ő olyan volt, mint egy kilencéletű macska. Valahányszor megbetegedett, megsérült, vagy kórházba került, Seth attól tartott, hogy elveszíti – de az idős asszony mindig talpra állt.

Egy nap másképp lesz, ezt ő is tudta. És akkor hiányozni fognak az sms-ei és a szeretete. Ezért mosolygott, és visszaírta, hogy pontosan ott lesz, nem felejtette el.

Hirtelen észrevette, hogy valaki ott áll az asztala mellett. Felnézett.

– Vámpír…

Mosolygott, amikor a lány a szemét forgatta.

– Hívhatnál egyszerűen Nellnek, mint mindenki más!

– De akkor hol marad a móka?

– Talán nekem is ki kéne találnom egy becenevet?

– Például?

A lány vállat vont.

– Nem is tudom… Mylord? Lord Griesgram?

– Nem túl eredeti.

– Csak udvarias vagyok. Nem ezek az első nevek, amik eszembe jutottak rólad.

– Hadd halljam!

– Szitokszavak.

– Hm… nem illik a karácsonyi hangulathoz. Nem gondolod?

– Mióta vagy karácsonyi hangulatban?

Seth mosolygott, és felállt.

– Mindig, öröm veled beszélgetni, vámpír, de dolgom van.

– Ahogy nekem is.

– Abban biztos vagyok. Legyen szép a napod!

Seth felvette a tálcáját, és visszavitte. Majd elhagyta a büfét, és elindult az osztályára. Zavarban volt. Tetszett a civakodásuk. Élvezte, hogy provokálhatta a lányt. Vonzódott hozzá.

Miért fut össze vele újra és újra?

Nagy a kórház, nem lenne törvényszerű. És mégis megtörténik.

Újra és újra.

A kórházi büfében történt találkozásuk után Nell nagyon dühös volt Lord Mogorvára. Csak azért ment oda hozzá, hogy elmondja, a barátnőinek elárult a rangját, de a beszélgetés nem úgy alakult, ahogy várta. A férfi továbbra is vámpírnak nevezte, ami egyrészt vicces volt, másrészt bosszantó. Valahogy tetszett neki, hogy Lord Mogorva becenevet adott neki. Az viszont kevésbé, hogy Lord Mogorva a vitáikban valahogy mindig felülkerekedett.

Amikor visszatért a Manóosztályra, hallotta, hogy Paula, az egyik nővér telefonon a Mikulásról beszél. Általában a Mikulás ajándékokat hozott a karácsonykor kórházban maradó gyerekeknek. Ám idén úgy tűnt, nem tud eljönni. Nellnek támadt egy ötlete.

Várt, amíg a nővér letette a telefont, majd bekopogott az ajtón.

– Szia! Hallottam, probléma van Gordonnal. Mi történt?

– Hétvégén elesett és eltörte a csípőjét. Minél előbb helyettest kell találnunk.

Nell mosolygott.

– Ismerek valakit… Biztosan szívesen vállalja.

Az nővér felkapta a fejét.

– Ó? Ki lenne az?

– Dr. James! Imádja a karácsonyt! Most mondta. És csak részmunkaidőben dolgozik, szóval ráér. Biztosan nem hagyná cserben a gyerekeket.

– Gondolod, hogy megtenné?

– Persze. Azt hiszem, még rénszarvasai is vannak.

Paula felhúzta a szemöldökét. Valószínűleg azt hitte, hogy Nell egy rénszarvas-gyűjteményre gondol. Figurákra.

Nell egyre inkább meg volt győződve róla, hogy dr. James tökéletes lesz! Vannak rénszarvasai. Saját karácsonyi betleheme – erről mesélt is neki a nagyanyja. És nagyon vicces lenne látni őt Mikulás-jelmezben, fehér szakállal, miközben vidáman viccelődik a gyerekekkel. Talán megkérhetné, hogy pózoljon egy-két fotóra.