POLCZ ALAINE MŰVEI 14.

© Polcz Alaine jogörököse, 2003, 2025

© Jelenkor Kiadó, Budapest, 2025

Minden jog fenntartva

Szerzőfotó © Nádas Péter

Harmadik, javított kiadás

Felelős kiadó Nagy Boglárka

A Jelenkor Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje

Felelős szerkesztő Szenderák Bence

A szöveget gondozta Hradeczky Moni

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

Tördelte Kaposvári Franciska

A borítót Tillai Tamás sorozattervének felhasználásával készítette Oláh Gábor

Az elektronikus verziót az eKönyv Magyarország Kft. készítette

www.ekonyv.hu

ISBN 978-963-518-458-3

Tartalom

Prológus

A temetőben

Ismerkedés

Apám halála

Férjem halála

Szemben a halállal

Közvetlen életveszély

A nagymamák meghalnak

Anyám meghalt – de nem ment el

Megéreztük halála percét

A nagynénik is elmennek

Ez volt a legnehezebb

Gyermek voltam, így gyászoltam

A temetés

Találkozásaim a halállal

Istvánka

Erzsike

A titokzatos pesti fiatalember halála

A nagymamám halála

Egy osztálytársam halála

Ica halála

Édesapám halála

Édesanyám halála

A csengő volt a biztonság

A férjem halála

Egymás után mentek el

Apa

Kórház

Anya

Barátok – Ottó bácsi, Ruth néni, Csilla

Temetés

Temetés után

Siratom a macskám

Gyászolnak az állatok

Amikor a macskával együtt gyászoltam

Van-e a szerelemnél nagyobb veszteség?

Szakadások

Az apaság elvesztése

A házasság elvesztése

Requiem a szülőházamért

Epilógus: Kit siratok, mit siratok én?

Az első kiadás szerkesztőjének utószava

(Mellesleg, ha valaki ebnek emel mauzóleumot, kár nevetni.

Tanulj nevetségig szeretni.)

Weöres Sándor

Prológus

Egyedül vagyok. Most megtehetem: leszedem a hajamról a festéket, megőszülök. Még egy kicsit mákos, de nem kell már sokat várni.

A fodrász Marika, akinek két éve pusztult el a farkaskutyája, azt mondta akkor: „Ne tessék kérdezni, nem tudok róla beszélni!”

Ani, a kozmetikus, aki kezelés közben a bizalmas órákban hosszan beszélt anyja haláláról: „Hiába múlnak a hónapok, néha csapkodni és ordítani tudnék, máskor ok nélkül sírok.”

Feketébe öltözve lépek be. Tudják, hogy meghalt a férjem.

Ott áll Marika, előjön Ani a függöny mögül. Régóta nem láttak.

Nem tudják, mit mondjanak. Állunk. Nézzük egymást.

Én elmosolyodok: „Könnyebb lett azóta?” – kérdezem.

„Nem.” Intenek mind a ketten.

Kit siratunk? Mit siratunk? Hogyan gyászolunk? – fut át rajtam a gondolat.

Beülök a fodrászszékbe: „Szedjük le a hajamról a festéket!” – mondom Marikának.

Réka barátnőm már nem él. Ezeket a vallomásokat régen, kérésemre írta, és rám hagyta őket.

A temetőben

Ismerkedés

A halállal kapcsolatos első élményem távoli és homályos. Három-négy éves lehettem, apai nagyanyámmal virágot vittünk soha nem ismert nagyapám sírjára. Tettünk-vettünk a sír körül, nem volt szabad beszélni, imádkoztunk, és rettenetesen unatkoztam.

Szüleim elváltak, én az anyámmal és anyai nagyanyámmal éltem. Tízéves lehettem, amikor nagyanyám minden érzelgősség nélkül vett egy kriptát a saját részére, majd amikor úgy érezte, hogy még sincs szüksége rá, eladta, mint egy fazekat, és élt még harmincnégy évet.

Apai nagyanyám, aki a válás után árgus szemekkel figyelte családunk életmenetét, tüstént csináltatott egy fölöttébb ízléstelen, de nagyon drága kriptát. A márványszobor alján nagy aranybetűkkel ragyogott apám és nagyanyám neve és születési éve.

Kis padot csináltatott a kripta elé, és gyakran kimentünk oda üldögélni. A temetőbe járás, az elkövetkező halál gondolata teljesen megszokottá vált számomra, és üldögélésünk közben minden felindulás nélkül néztem a szomszédos parcellákban zajló temetési szertartásokat. A gyászolók fájdalma semmi hatással nem volt rám, legfeljebb a nagyon hangos jeleneteket találtam túlzottnak. Nem a nyilvánosság elé valónak. Persze ezt csak magamban gondoltam, mert nagyanyám ilyenkor mindig tisztességtudóan szippantott a zsebkendőjébe, megadva eljövendő szomszédainknak azt, ami szerinte illendő volt.

Apám halála

Tizenhárom éves koromban költöztünk Szentendréről Leányfalura, és rendszeres vasárnapi látogatásaim apáméknál megritkultak.

Augusztus 1-jén jött át egy ismerős a hírrel, hogy reggel apám hivatalába készülődvén lehajolt, hogy cipőzsinórját megkösse, és sugárvérzést kapott. (Súlyos tbc-s volt.) Hanyatt fektették az ágyon, három orvos szaladt össze hamarjában, akik lelkesen biztatták: „Köpd ki, Tibor, köpd ki.” Apám megfulladt saját alvadt vérdarabjaitól.

Apámhoz különösebb szeretet nem fűzött. Közös zenei tehetségünk és humorérzékünk jó haveri kapcsolatot alakított ki közöttünk, ami talán később barátsággá fejlődhetett volna, de egyelőre minden mély érzést és összetartozást nélkülözött. Akkori szokás szerint a háznál volt felravatalozva, különös volt látni mindig tréfás apámat súlyos és merev gyászpompájában. Minden színpadszerű volt, mert kétoldalt díszőrség állt, a szoba szűknek bizonyult, kandeláberek, füst, és rengeteg virág. Feleslegesnek és oda nem tartozónak éreztem magamat és anyámat, aki igen fegyelmezett volt. Nagyanyám egyetlen fia elvesztése után fel tudta venni legszebb ruháját, és fáradhatatlanul fogadta a rengeteg részvétlátogatót. Szinte dúskált a gyászban, és amikor megérkezett a polgármester távirata, egyenesen megdicsőült, és azt hiszem, nem cserélt volna senkivel.

A temetés és a gyász előírt ceremóniái megakadályoztak abban, hogy átérezzem, felfogjam a halál valóságos tényét és apám létének megszűnését. A kisvárosban harminckilenc éves apám halála nagy eseményszámba ment, 1939-ben az élet még nem rohant úgy, mint most, az emberek ráértek egy-egy esemény mellett megállni, ha közvetlenül nem érintette is őket.

Gyászruhát kellett próbálni, gyászcipőt, tömérdek emberrel kezet fogni, ez mind rettenetesen zavart. Nagyanyám illő pillanatban történő könnyezése és zokogása, a hangos jajgatás rettentően bénított, idegennek és oda nem tartozónak éreztem magam, és száraz szemmel csináltam végig az egész külsőségesnek érzett temetést.

Amikor a koporsót felemelték, és megpillantottam az oldalán, hogy „Élt 39 évet”, nagyon megrendültem, mert a harminckilenc év nem a halál ideje.

Arra nem emlékszem, hogy később aztán magamban meggyászoltam-e apámat. Azt hiszem, nem, de egész éltemen végigkísért a tulajdonképpen soha nem látott jelenet, hogy ott fekszik harminckilenc évesen, ömlik belőle a vér, és meghal három orvos jelenlétében, magányosan, és senki sincs, aki egy kézmozdulattal is az együttérzés és a biztonság érzetét adta volna. Azt, hogy meghalt, nem sajnálom annyira, de azt, hogy úgy halt meg, azt rettenetesen.

A halál ténye nem hagyott nyomot bennem, de a halál módja igen. Tizenhárom éves koromban, és most, ötvenegy évesen is az az érzésem, hogy ha az ember nagy veszélyben van, akár fizikai, akár lelki bajban, egy együttérző, időben odanyújtott kéz (nem képletesen) sokat tud segíteni. Ha a gyermekeim betegek voltak, még tíz-tizenkét éves korukban is jobban tűrték a fájdalmakat, ha átöleltem őket, vagy fogtam a kezüket. Úgy érzem, ez valahogy így van az ember halála óráján is, amikor az ismeretlen előtt áll, és én is úgy szeretnék meghalni, hogy valaki bátran és szeretettel fogja a kezemet.