ADYASHANTI ELŐSZAVA

Egy jó könyvet olvasni olyan, akár egy utazásra indulni. Az ember kilép az ismeretlenbe, és hagyja, hogy elsodorják a benyomások és az élmények. A Lehet, hogy tévedek egy ember utazásáról szól lelkének felderítetlen, benső tájain. Björn buddhista szerzetesként megtett útjának történetét meséli el a béke, szeretet és szabadság egyre nagyobb magaslatai felé. De, mint minden jó történetben, tükröződik benne valami általánosan emberi. Nincs célszalag, nincs nagyszabású végkövetkeztetés – csak egy emberi lélek, amely ráébred benső szabadságára, élete értelmére és boldogságára, és ezt a lehető legkonkrétabbá és valóságosabbá teszi a mindennapjaiban.

A bölcsesség nem holmi megtanult információ, hanem olyasvalami, amit valódi élettapasztalatainkon keresztül szerzünk meg. Az igazi bölcsesség akkor születik, amikor tudatosan és nyitottan nézünk szembe az élettel. Gyakran próbatételek eredménye, olyan nehézségeké, melyek váratlan éleslátásra nyitják szemünket, és eltöltenek alázattal és szeretettel. A bölcsesség nem a felhők között lebeg, hanem idelent rejtőzik a földön a mindennapi tapasztalatainkban. A Lehet, hogy tévedek nem csupán csodás könyvcím, hanem egyben mélyreható és beleérző bölcsesség. Az a fajta bölcsesség, amely képes az ember egész életét megváltoztatni, és talán kitárni a szívét az örök boldogságra.

Azzal a hozzáállással élni, hogy lehet, hogy tévedek, a nyitott lélek és nyitott szív szükséges előfeltétele. Olyan bölcsesség ez, mely megnyitja a kaput még nagyobb felismerések felé, talán egyenesen annak a kinyilatkoztatásnak a mélysége felé, melyre Buddha eljutott a megvilágosodásakor. Ez az út a szeretethez, összetartozáshoz és megértéshez vezet, és ugyanakkor az emberiség előtt álló hatalmas kihívások megoldásaihoz is. Szerény kulcs egy hatalmas kapuhoz. És ez csupán az egyike azon drágaköveknek, melyeket Björn megoszt velünk ebben a könyvben, melyben elmeséli, hogy mit tanult az útja során buddhista szerzetesként.

Az általam csak a szív útjának nevezett ösvényen való haladáshoz óriási vágyakozásra, bátorságra, becsületességre és őszinteségre van szükség. Ezt az utat Buddha jelölte ki több mint 2500 évvel ezelőtt. Gyakran olyan érzés, mintha sötétben botladoznánk, örökké az utat mutató fények felvillanásait lesve. Ezek közül a fények közül néhány különös módon belülről jön – gyakran olyankor, amikor a legkevésbé számítunk rájuk, vagy a legkevésbé érezzük magunkat méltónak hozzájuk. Más reménysugarak kívülről érkeznek élettapasztalatok, segítőkész tanítók és mentorok formájában, vagy egyfajta titokzatos értelem érintéseként, amely a legmeglepőbb módon olykor segítő kezet nyújt felénk.

Legbelül mindannyian szabadabb és igazibb életre vágyunk, amelyben tartozunk valahova. De sokan minden tőlük telhetőt megtesznek, hogy elnyomják magukban ezt a vágyukat, mert félnek, hogy nehéz megfelelni neki. Modern tudatunknak vannak bizonyos hiányosságai, amikor „le kellene fordítani”, amit a lelkünk üzen. Mások hanyatt-homlok belevetik magukat a régi bölcsességek hagyományaiba, hogy megpróbáljanak újra egyesülni a belső fénnyel, életre kelteni a minden emberi szív mélyén szunnyadó örök igazságot. Ezek közül a lelki kalandorok közül néhányan aztán lassacskán hidakká válnak a régi bölcs mesterek és a mai idők keresői között. Meggyőződésem, hogy Björn a maga különösen emberi és őszinte módján maga is ilyen híd. A Lehet, hogy tévedek pedig egy ilyen hidat építő könyv.

Amit a leginkább becsülök ebben a könyvben, az a lefegyverző őszintesége és bensőségessége. Mélyreható és nagy lelki bölcsességeket tár fel az olvasó előtt, miközben józanul gyakorlatias, és a hétköznapi életünkhöz kapcsolódik. Azt tapasztaltam, hogy egyes könyvek sajátságos békességet hordoznak magukban, melyet az ember szinte kézzelfoghatóan érzékel a sorok között, és amely életre kel az olvasóban, amikor az író távollétében kinyitja a könyvet. Pontosan ez történt velem, amikor egy ültő helyemben elolvastam a Lehet, hogy tévedeket, és belekóstoltam Björn bölcsességeinek és élvezetes történetmesélésének egyvelegébe.

Önöknek azonban azt javaslom, hogy szánjanak időt a könyvre. Lassan élvezzék, akár egy kellemesen meleg nyári napot vagy egy csésze finom teát. És figyeljenek arra, amit esetleg felébreszt önökben: a csendes és békés jelenlétet, melyről végtelenül zaklatott világunkban oly könnyen elfeledkezünk.

Ez a könyv a maga szelíd módján nem azt közli, hogy kinek kellene lennünk, vagy mit tudnánk elérni, ha „követnénk a siker alábbi öt lépését”. Ehelyett megpróbál rávezetni, hogy kik és mik vagyunk, túl a személyünkön, túl azon, amit magunkról képzelünk, vagy amiről úgy gondoljuk, hogy lennünk kellene. A Lehet, hogy tévedek a bennünk levő csendes jelenléthez szól: túl a gondolatokon és a tudat által kivetített képeken. Arra emlékeztet – méghozzá szeretetreméltóan és emberségesen –, hogy ki és mi tekint kifelé a szemünkön keresztül, és hogyan élhetünk ebből a fényből napról napra egyre jobban.

Virágozzék minden teremtmény!

Adyashanti

Björn több mint húsz éve követi Adyashanti lelki tanítását. Adyashanti amerikai tanító, aki a zen buddhista hagyományból hozta magával azt a különleges képességet, hogy lényegre törően és hitelesen tudja megfogalmazni a nehezen kifejezhető dolgokat. A hangvétele mindig mélyen emberi, humora meleg és elfogadó, és sokkal inkább hidakat, mint falakat épít a különböző hagyományok és vallások között. Arra hív minket, hogy álljunk meg egy pillanatra, és tanuljuk meg felismerni azt, ami időtlenül igaz és maradéktalanul felszabadító.

ELŐSZÓ

Nem lenne teljesen abszurd gondolat, ha most azt hinnétek, hogy írtam egy könyvet. Tetszik az ötlet, hogy olyan ember vagyok, aki írt egy könyvet. Ellenben maga a könyvírás… na, ahhoz már kevésbé fűlik a fogam.

A Bonniers könyvkiadó 2011-ben és 2016-ban is belém helyezte a bizalmát egy könyvre szóló szerződés formájában. Az alkotói válságot okozó perfekcionizmusom azonban túl nehéz ellenfélnek bizonyult, és mindkét alkalommal győzedelmeskedett.

A kiadó azonban nem adta fel, és a nyakamra küldte legkitartóbb felderítőjét, Martin Ransgartot. A Kulcs a szabadsághoz turném kellős közepén jártam, és már rég lemondtam a könyv gondolatáról is. De Martin nem hagyta magát lerázni. Varázsdobozból előugró krampuszként bukkant fel az előadásaimon, a filmem premierjén, sms-ben, telefonon, e-mailben és Messengeren. Végül már úgy éreztem, ekkora kitartás jutalmat érdemel, így igent mondtam. Azzal a feltétellel, hogy segítséget kapok az írásban.

E mögött a könyv mögött mindenki másnál jobban ott áll turnéim állandó segítője, hűséges fegyverhordozóm, Caroline Bankler. Csodálatos nyelvtehetséggel és egyedülálló érzékkel a rám jellemző kifejezésmódok iránt megírt egy komplett könyvet, egyes szám első személyben, eszméletlenül gyorsan és felfoghatatlanul finomra hangolva. Ezután podcast-társam, Navid Modiri még szórakoztatóbbá és tömörebbé dolgozta át a könyvet, átszerkesztve a szöveg és a fejezetcímek egy részét, hogy még könnyebben olvasható legyen. Most következett az, hogy Caroline és én javasoltunk néhány változtatást, hogy megőrizzük a könyv sajátos stílusát. A szerkesztési munkálatokban a Bonniers kiadó szerkesztője, Ingemar E. Nilsson tekintélyes szakmai tudása, kreativitása és kedvessége felbecsülhetetlen segítséget jelentett. Linus Lundgren fáradságos munkával leírta és kipofozta az általam podcastekben, előadásokban, vezetett meditációkban és a Svéd Rádió nyári műsorában elmondottakat.

Egyszóval én még továbbra sem írtam egyetlen könyvet sem. Caroline írt egy könyvet, és Navid, Ingemar, Martin, Linus meg én segítettünk neki, ahogy csak tudtunk.

Reményeim szerint a könyv önmagáért beszél, és pontosan Neked szól. Remélem, hogy olykor-olykor visszatérsz majd hozzá. Hogy egyes részei társul szegődnek melléd az élet útján. Hogy a könyvem olyan barátod lesz, aki szórakoztat és ösztönöz, amikor minden jól megy, és vigasztal és visszaadja a hitet, amikor az élet próbára tesz.

Köszönöm a bizalmat.

Őszinte barátsággal:

Björn Natthiko Lindeblad

PROLÓGUS

A szupererőm

Miután otthagytam a szerzetesi életet, és visszatértem Svédországba, egy újság interjút készített velem. Szerettek volna többet megtudni életem kissé talán valóban különös választásáról. Mi vesz rá egy sikeres közgazdászt, hogy minden ingóságát elajándékozza, leborotválja a haját, és egy csapat idegennel kiköltözzön a dzsungelbe? Egy ideje már beszélgettünk, amikor az újságíró feltette a tízezer koronás kérdést:

– A tizenhét év alatt, amíg buddhista erdei szerzetesként élt, mi a legfontosabb, amit megtanult?

A kérdés hallatán szorongani kezdtem. Muszáj volt gyorsan válaszolnom valamit, de nem akartam pont erre a kérdésre felületes, megúszós választ adni.

A velem szemben ülő újságíró szemmel láthatólag nem volt különösen lelki beállítottságú ember. Biztosan észrevette a rengeteg dolgot, amelyről szerzetesi éveim alatt le kellett mondanom. Végül is pénz és szex, tévésorozatok és regények, alkohol, családalapítás, nyári szabadságok és péntek esti bulik és a modern technika által nyújtott kényelem nélkül éltem, úgy, hogy nem én döntöttem el, hogy mit és mikor eszem.

Tizenhét éven keresztül.

Önként és dalolva.

És mit kaptam cserébe?

Fontos volt, hogy őszintén feleljek. Azt akartam, hogy a válaszom teljesen igaz legyen. Magamba néztem, és hamarosan lelkem egy csendes, belső sarkából felbugyogott a válasz:

Amit a legjobban értékelek tizenhét év teljes munkaidőben végzett lelki tréningje után, az az, hogy már nem hiszek el mindent, amit gondolok.

Ez az én szupererőm.

Az a jó benne, hogy ez mindenki szuperereje. A tiéd is. Remélhetőleg segíthetek neked újra megtalálni, ha elveszítetted.

Hatalmas kiváltság, hogy annyiszor megoszthattam másokkal, amit a személyes lelki fejlődésre való szüntelen bátorítás évei alatt tanultam. Mindig nagyon fontosnak tartottam ezt a lehetőséget. Annyi mindent kaptam, ami segített, amitől egyszerűbb volt élni az életemet, ami könnyebbé tette, hogy önmagam lehessek. Ha szerencsém van, Te is találsz valamit ebben a könyvben, ami a segítségedre lehet. Az általam megtanultak közül néhány dolog szó szerint életfontosságú volt számomra. Főként az utóbbi két évben, amikor a kívántnál jóval korábban a halál előszobájába kerültem. Talán itt a vége. De egyben itt is kezdődik.

1. FEJEZET

Figyelmes jelenlét

Nyolcéves vagyok. Szokás szerint a többiek előtt ébredek. Bóklászom a nagyszüleim házában egy Karlskrona melletti szigeten, várom, hogy az öcsém, Nils felkeljen. Megállok a konyhaablak előtt. Hirtelen elül a benső zsibongás.

Minden elnémul. Az ablakpárkányon álló krómozott acél kenyérpirító olyan csodálatosan szép, hogy a lélegzetem is eláll. Megáll az idő. Egyszerre mintha minden tündöklően felragyogna. A kék reggeli égbolton néhány felhőpamacs kergeti egymást. Az ablak előtt álló nyírfa fényes levelei szelíden ringatóznak. Bármerre fordítom a tekintetem, szépséggel találkozom.

Akkor nem fogalmaztam meg az élményt, de most megpróbálom szavakba önteni. Olyan volt, mintha minden azt suttogta volna: Isten hozott itthon! Életemben először éreztem magam otthon ezen a bolygón. Jelen voltam, itt és most, egyetlen gondolat nélkül. Aztán kicsordult a könnyem, és éreztem a melegséget a szívemben, amit ma hálának neveznék. Azután pedig megérkezett a remény, hogy mindez örökké fog tartani, de legalábbis jó sokáig. Nem így lett, természetesen. De azt a reggelt soha nem felejtettem el.

Valahogy sosem tetszett igazán a mindfulness kifejezés. Amikor igazán jelen vagyok, az elmém nincs tele. Olyan inkább, mint egy hívogató, nagy, üres szoba, ahol jó sok hely van mindenfélének. Svédül [és magyarul is – a ford.] „tudatos jelenlét”. Megerőltetőnek és szigorúnak hangzik. Ezért inkább azt mondanám: figyelmes jelenlét.

Felfigyelünk valamire, odafigyelünk, figyelemmel kísérünk valamit. Azon a korai karlskronai hajnalon a figyelmes jelenlét szökkent virágba. Olyan érzés, mint nyugodtan hátradőlni. A gondolatok, érzések, az érzékszervi benyomások – mindennek szabad lennie, pontosan olyannak, amilyen. Ilyenkor egy kicsit mintha meg is nőnénk. Észreveszünk magunkban és magunk körül dolgokat, amelyeket korábban nem láttunk. Bensőséges érzés. Mint egy belső barát, aki mindig a mi oldalunkon áll.

Hogy mennyire vagyunk jelen, az természetesen hatással van a többi emberrel kialakított viszonyunkra is. Mindannyian tudjuk, milyen olyasvalakivel beszélgetni, aki nincs teljesen jelen. Valami mindig zavar, valami mindig hiányzik. Ezt különösen olyankor lehet jól megfigyelni, amikor kisgyerekekkel találkozik az ember. Őket kevéssé tudjuk lenyűgözni nagyszerű elemzői képességeinkkel, ám pontosan érzékelik, hogy mikor vagyunk igazán jelen, és mikor nem. Azonnal érzik, amikor csak tettetjük az odafigyelést, de fejben valójában valahol másutt járunk. Ugyanez a helyzet az állatokkal. De amikor valóban jelen vagyunk, amikor nem hipnotizál minket minden egyes mélyből feltörő gondolat, akkor sokkal kellemesebb társaság vagyunk. Olyankor kiérdemeljük és elnyerjük mások bizalmát. Elnyerjük mások figyelmét. Egészen más kapcsolatba kerülünk a környezetünkkel. Ezt persze mindenki tudja, magától értetődőnek tűnhet. Mégis olyan sokan közülünk valahogy menet közben megfeledkeznek róla. Olyan könnyű belefeledkezni abba, hogy az eszünkkel lenyűgözzünk másokat, hogy hajlamosak vagyunk elfelejteni, milyen messzire vezet az őszinte, odaadó jelenlét.

2. FEJEZET

Sikeres, de nem boldog

Jó eredménnyel végeztem el a gimnáziumot, ezért viszonylag szabadon választhattam a továbbtanulási lehetőségek közül, de nem volt világos tervem a jövőmre nézve. Meglehetősen laza és könnyelmű hozzáállással többféle irányú képzésre is jelentkeztem. Aztán a véletlen úgy hozta, hogy éppen Stockholmban voltam augusztusban, amikor a Kereskedelmi Főiskola felvételi vizsgája zajlott. Édesapám ugyanezt a pályát járta be: pénzügy, közgazdaságtan, nagyvállalatok. Szóval megírtam a felvételit. Egész napos vizsga volt sokféle nehéz feladattal. Kiderült, hogy jól sikerült, és pár hónappal később megkaptam az értesítést, hogy bekerültem a főiskolára. Amennyire nem volt a fejemben semmilyen terv, úgy gondoltam, semmit nem veszíthetek, ha kihasználom a lehetőséget. A közgazdaságtan mindig hasznos, sok ajtót megnyit az ember előtt. Legalábbis ezt mondják. De ha őszinte akarok lenni, a legfontosabb oka annak, hogy végül beiratkoztam a Kereskedelmi Főiskolára, az volt, hogy apám annyira büszke volt, amikor sikerült a felvételim.

1985 tavaszán diplomáztam a Kereskedelmi Főiskolán. Huszonhárom éves voltam. Svédországban akkoriban nagyon kedvező volt a munkaerőpiaci helyzet. A munkaadók közvetlenül a főiskoláról toboroztak minket, még mielőtt záróvizsgát tettünk volna. Egy szép májusi napon egy idősebb bankárral üldögéltem egy puccos étteremben a stockholmi Strandvägenen. Vacsora közben meginterjúvolt engem egy lehetséges állás ügyében. Mindent elkövettem, hogy minél intelligensebben feleljek a kérdéseire, miközben eszünk – ez mindig is nehéz feladat volt számomra. Amikor végeztünk a vacsorával és a megbeszéléssel, kezet ráztunk, és a bankár azt mondta:

– Nos, valószínűleg még megkérjük, hogy jöjjön el további interjúkra a központi irodánkba, Londonba. De adhatok egy tippet ezzel kapcsolatban?

– Hogyne, persze.

– Amikor majd eljön Londonba, hogy az ottani kollégáim további interjúkat készítsenek önnel – szerintem próbáljon meg egy kicsit érdeklődőbbnek látszani.

Pontosan értettem, mire céloz, mégis meglepett, hogy a dolog ennyire látszik kívülről. Abban az időben én is, mint a hasonló korú fiatalemberek többsége, kerestem az utamat az életben. Az ember olyankor megteszi, ami tőle telik. Néha ez bizonyos mértékű színészkedéssel jár, amikor is az ember úgy tesz, mintha valami iránt jobban érdeklődne, mint ahogy valójában áll a dolog. De aznap este, úgy látszik, valahogy nem volt elég a színjátszó tehetségem. Mégis megoldódott a dolog. Kaptam más ajánlatokat, és hamarosan megkezdtem vándorlásomat felfelé azon a híres-nevezetes karrierlétrán.

Két évvel később egy májusi vasárnap délután a szúrós huzatú, piros IKEA kanapémon heverek, amit egészen Svédországból cipeltem magammal, és érzem, ahogy az ablakon befúj a meleg tengeri szellő. Egy nagy nemzetközi cég alkalmazottja vagyok, és nemrég a spanyolországi irodájukban kaptam munkát. Céges kocsim van. Titkárnőm. Business-classon repülök. Szép házban lakom a tengerparton. Két hónap múlva én leszek a valaha volt legfiatalabb gazdasági igazgató az AGA egyik leányvállalatánál. Szerepeltem az AGA céges újságjában, és mások szemében nagyon sikeresnek tűnök. Mindössze huszonhat éves vagyok, és kívülről minden szakasztott úgy fest, ahogy kell. De azt hiszem, mindenki, aki valaha átélte, hogy mások szemében sikeresnek látszik, előbb-utóbb rájön, hogy ez egyáltalán nem garancia a boldogságra.

Sikeresnek lenni nem ugyanaz, mint boldognak lenni.

Mások szemében úgy tűnt, hogy megfelelően játszottam ki a lapjaimat. Láthatóan felmutattam az anyagi siker és a szakmai előmenetel külső jegyeit. A Kereskedelmi Főiskoláról egyenesen fejest ugrottam a gazdasági életbe, ahol féltucat országban három intenzív évet töltöttem el. Mindezt vasakarattal és fegyelemmel. Tovább játszottam a szerepemet, továbbra is úgy tettem, mint akit érdekel a közgazdaságtan és a pénzügyek. Az ilyesmi kitarthat egy darabig. De aztán minden ember életében eljön a nap, amikor pusztán a fegyelem többé már nem elegendő hajtóerő. Mélyen belül van bennünk valami, aminek fel kell töltődnie, és ösztönzést kell kapnia a munkánkból vagy abból, aminek a napjainkat szenteljük. A siker ritkán okoz ilyesfajta feltöltődést. Sokkal inkább az összetartozás érzése azokkal, akikkel az ember együtt tevékenykedik, vagy hogy értelmet találunk abban, amit csinálunk, esetleg hogy mások hasznára lehetünk valamilyen tálentumunkkal.

Amikor munkába indulva felvettem az öltönyömet, és megragadtam a fényes, szögletes aktatáskámat, kicsit olyasféle érzésem volt, mintha beöltöznék közgazdásznak. Reggelente, ahogy a fürdőszobai tükör előtt állva megkötöttem a nyakkendőmet, felfelé tartott hüvelykujjal biztattam a tükörképemet: Showtime! De a belső, szubjektív érzésem az volt, hogy: Nem érzem jól magam. Nem szeretek munkába menni. Gyakran szorongok, amikor a munkámra gondolok. Egész nap olyan gondolatok kavarognak a fejemben, hogy: Elég jól felkészültem? Elég jó vagyok? Mikor jön el a pillanat, hogy valaki átlát rajtam? Mikor veszik észre, hogy csak úgy teszek, mintha érdekelnének a gazdasági és pénzügyi problémák?

Ahogy ott feküdtem a piros kanapén, hirtelen különösen erősen jelentkeztek a kételyeim. Azon töprengtem, mit is olvastam a főiskolai tankönyveimben. Mi kell, hogy hajtson egy nagy cégnél dolgozó közgazdászt? Ja, megvan – a részvénytulajdonosok vagyonának maximálása. Mit jelent ez számomra? Kik ezek az emberek? Találkoztam valaha is egyetlen részvényessel? (És ha igen, miért érdekelne engem az illető úr vagy hölgy vagyonának a maximálása?)

A gondolataim makacsul köröztek a következő héten előttem álló feladatok körül. Azon a héten egész sor feladat várt rám, amire nem éreztem magam tökéletesen felkészültnek. Egy vezetői értekezlet, ahol elvárták, hogy véleményt mondjak arról, hogy Madrid mellett felépítsünk-e egy szén-dioxid-üzemet. Egy negyedéves jelentés, melyet haza kell küldenem Svédországba. Szóval egy amolyan tisztességes vasárnapi szorongás kezdte összeszorítani a mellkasomat. Szerintem mindenki ismeri ezt az érzést. Ebben az állapotban olyan, mintha az ember minden gondolata egy sötét szűrőn keresztül érkezne. Bármire gondolunk, aggodalom, félelem, csüggedtség, szorongás, tehetetlenség lesz a vége. Szóval emlékszem, hogy valami olyasmi járt a fejemben, hogy: Hogyan segíthetnék magamon? Itt fekszem, és teljesen elborítanak a sötét gondolatok. Rosszul érzem magam tőlük.

Akkor eszembe jutott egy könyv, amit nemrég olvastam. Már harmadszor, ami azt illeti. Elég bonyolultnak tartottam a könyvet, szóval hiába rágtam át magam rajta már háromszor, úgy saccoltam, hogy körülbelül a mondanivalója harminc-negyven százalékát értem. Az volt a címe, hogy A zen meg a motorkerékpár-ápolás művészete.

A könyv tulajdonképpen nem is annyira a zen buddhizmusról szólt. Amúgy nem is annyira a motorkerékpár-ápolás művészetéről. De sok jó gondolat volt benne. Az egyik, ami megmaradt bennem, az volt, hogy: „A lélek békéjének három szintje ismeretes. A test nyugalma felől ránk köszöntő lelki békességhez jutni a legkönnyebb, bár lépcsői vannak ennek is, mint a napokra elevenen eltemetett hindu misztikusok példája bizonyítja. Az értelem gerjesztette lelki nyugalom, amelyben zavaró mellékgondolatok nem cikáznak, mintha bonyodalmasabb valami volna, mégis elérhető. Az a nyugalom azonban, amely az értékek rendje felől száll meg minket, amelyben nem kísért hetvenhét honvágy, az a legbajosabban megvalósítható.”{1}

Egy kis idő múlva kezdtem rájönni valamire. Rendben, a gondolatoktól, amiket most gondolok, rosszul érzem magam. Úgy tűnik, az a megoldás nem működik, hogy megpróbáljam leállítani a gondolatokat. Kicserélni őket pozitív gondolatokra hiteltelen lenne. Most feküdjek itt, és tegyek úgy, mintha alig várnám a vezetői értekezletet? Mennyire sikerülne magammal elhitetni? Mit kell tenni ahhoz, hogy az ember megtalálja magában a benső nyugalmat, és ne hipnotizálják a saját gondolatai?

A könyv hangsúlyozta a bennünk lévő nyugalom megtalálásának fontosságát. De hogyan kell azt megtalálni? A gyakorlatban hogyan tudom felfedezni a bennem levő békességet? Nem mondhatnám, hogy azonnal világos volt előttem, hogy mit kell tennem, de tetszett az ötlet.

Azt megértettem, hogy az oda vezető egyik lehetséges út a meditáció. De nagyon keveset tudtam arról, hogy mit is jelent valójában a meditáció. Annyit felfogtam, hogy fontos szerepe van a lélegzésnek – akik meditálnak, sokat foglalkoznak azzal, hogy hogyan lélegeznek. Az csak nem lehet olyan bonyolult?! Ha jól tudom, megszületésem óta folyamatosan lélegzem. De természetesen tudtam, hogy akik meditálnak, azok mintha átadnák magukat a lélegzésüknek, miközben megfigyelnék, nem úgy, ahogy én. Végül is kipróbálhatnám, egy kísérletet megér.

Úgyhogy, ahogy egy lelkes kezdőhöz illik, elkezdtem követni a lélegzetvételemet. Most kezdődik a belégzés. Most vége van. Most kezdődik a kilégzés. Most vége. Rövid szünet.

Nem állítom, hogy könnyű volt, sem azt, hogy természetesnek éreztem volna. Egész idő alatt küzdöttem azzal, hogy sikerüljön összpontosítanom, és ne kalandozzon el a figyelmem. De folytattam tovább, még vagy 10-15 percen keresztül. Újra és újra próbáltam visszatérni ahhoz, hogy a lélegzetvételre összpontosítsak, mialatt a gondolataim folyton elkóboroltak. Mit mondjak a vezetői értekezleten? Vagy: Ma este megint gazpachót egyek vacsorára? Vagy: Mikor utazhatok haza legközelebb Svédországba? Vagy: Miért szakított velem a barátnőm?

Lassacskán mindenesetre kissé megnyugodtam. Nem valamiféle különleges, vallásos vagy misztikus módon – egyszerűen csak úgy, mint ahogy, mondjuk, egy csendes, nyugodt pillanatban a hét során. Annyira, hogy sikerüljön kissé eltávolodni az agyamban zsongó, kavargó gondolatok áramától. Kissé engedett a mellkasomat szorító nyomás. Az aggodalmas gondolatok közötti szünetek hosszabbak lettek. A puszta létezés érzése elérhetőbb közelségbe került. És ebből a viszonylagos nyugalomból, bensőm egy különösen békés zugából egyszer csak felötlött egy halvány gondolat. Még csak nem is nevezném gondolatnak, inkább egy megérzés volt. Valami ott belül, ami látszólag a semmiből jött, nem egy gondolatmenet végeredménye volt, nem olyasvalami, amihez érveléssel jutottam el, hanem egyszer csak ott volt. Ott állt előttem, tisztán, világosan:

Itt az idő, hogy továbblépj.

Nagyjából öt másodpercbe telt, hogy döntésre jussak. Már a puszta gondolat, hogy felmondok, és mindent otthagyok, felvillanyozott. Egyszerre éreztem veszedelmesnek és élőnek. A testem megtelt hullámokban érkező energiával. Kénytelen voltam felállni a kanapéról, és a tagjaimat rázogatva körbemászkálni a szobában. (Azokban a percekben valószínűleg meglehetősen hasonlíthattam Balúra, a barnamedvére A dzsungel könyvéből.) Erősnek és tettre késznek éreztem magam. Talán ez volt életem első döntése, melyet teljesen egyedül hoztam, anélkül hogy aggodalmasan hátrapislantanék a vállam fölött, és azon aggódnék, vajon mit gondolnak majd mások.

Néhány nappal később felmondtam a munkahelyemen.

3. FEJEZET

Több lélegzés,
kevesebb gondolkodás

Ahogy ott, Spanyolországban, kétségbeesett huszonhat éves fiatalemberként meditálni próbáltam, annak nagyobb jelentősége lett az életemben, mint akkor sejthettem volna. Akkor a dolog leginkább arra szolgált, hogy valahogy kezelni próbáljam a rossz kedvemet – de az érzés, ami elragadott, olyan meggyőző volt, hogy vérszemet kaptam. Többet szerettem volna megtudni erről a bensőmben lakozó bölcs hangról.

Amikor elkezdtem befelé figyelni, nem volt részem valamiféle nagyszerű, elragadtatott látomásban, és nem kerültem semmilyen különleges tudatállapotba sem. De egy időre megszabadulni a fejemben őrlődő gondolatoktól: ez hihetetlen szabadságérzettel ajándékozott meg. A gondolatok nem tűntek el teljesen, de többé már nem voltak rám hipnotikus hatással. Mintha odabent egy lépéssel hátrébb léptem volna, és megértettem volna, hogy gondolataim vannak, de a gondolataim nem én vagyok.

A gondolatokkal önmagukban nincs semmi baj. Azzal viszont, hogy automatikusan, látatlanban azonosítjuk magunkat minden egyes gondolatunkkal, már annál inkább. A gyakorlatlan elme gyakran ezt teszi. Úgy éljük meg, hogy a személyiségünk szorosan kapcsolódik a gondolatainkhoz.

Senkit nem akarok arra bátorítani, hogy gondolkodjon pozitívan. Egyáltalán nem, sőt! Személy szerint én nem vagyok meggyőződve a pozitív gondolkodás erejéről. Sosem hittem, hogy mélyreható változást tudna előidézni.

Na és akkor inkább megpróbálni nem gondolni semmire? Hát, sok sikert! Állítom, hogy ez gyakorlatilag fizikailag lehetetlen. Próbálj nem gondolni egy rózsaszín elefántra! Agyunk nem érti a „nem” szócskát. De megtanulni, hogyan tudunk elengedni egy gondolatot – na, az végtelenül hasznos dolog lehet.

Hogyan engedjünk el egy gondolatmenetet, amelyet nem akarunk magunkkal cipelni? Hát úgy, hogy másfelé fordítjuk a figyelmünket. Gondolataink egyetlen tápláléka a figyelmünk.

Képzelj magad elé egy ökölbe szorított kezet, mely sorra kitárja az ujjait, és így egy nyitott tenyérré változik – így tudjuk elengedni a dolgainkat és a gondolatainkat, és hagyjuk tovaszállni őket. Ez az egyszerű gesztus, hogy egy rövid időre elengedjük, amire gondolunk, meglepően hatásos. Szándékosan és tudatosan valami egyszerűbb dologra irányítani a figyelmünket, például valamilyen testi folyamatra, amilyen a lélegzetvétel, jótékony és enyhítő felüdülést jelenthet a benső káoszból.

Lehet, hogy neked is segíthet. Van kedved kipróbálni?

Belélegzéskor képzelj el egy emelkedő mozgást a testeden át. Kicsit úgy, mintha a felsőtested egy álló üvegpalack lenne, benne vízzel. Amikor kilélegzünk, süllyed a víz szintje, a palack teljesen kiürül, és amikor belélegzünk, emelkedni kezd egészen az aljától. Képzeld el, hogy a belélegzés lent kezdődik a csípődnél, vagy akár egészen lent a padlón. Aztán fokozatosan emelkedik a vízszint a hason, mellkason és nyakon át.

Próbáld ki, hogy sikerül-e engedned, hogy ez a két hullám ringasson egy darabig – kilélegzéskor a süllyedő hullám, belélegzéskor az emelkedő. Ha változtatsz a testhelyzeteden, azt finoman és szelíden tedd, mintha megkérdeznéd a tested: Hogy a legjobb neked a lélegzés? Könnyebb lesz a belégzés, ha kissé kidüllesztem a mellkasom? Vagy leengedem a vállamat? Találd meg azt a részedet, amely szerint így már elég jó lesz. Sőt, amely szerint ez már szép.

Ez a lélegzetvétel az egyetlen, amellyel most törődnöd kell. Minden mástól szabadságra mehetsz. A frontális lebenynek szabadnapja van. Most semmiért nem kell felelősséget vállalnod. Semmilyen tervet nem kell kovácsolnod, semmilyen véleményt nem kell alkotnod, semminek nem kell eszedbe jutnia. Az egyetlen, amit tenned kell, hogy lélegzel. Maradj ebben, amíg csak szeretnél.

Milyen gyakran ajándékozod meg önmagadat ilyesfajta benső figyelemmel? Élj a lehetőséggel, amikor csak tudsz.