SIMONE ST. JAMES

ALKONY MOTEL

Simone St. James: The Sun Down Motel

Copyright © 2020 by Simone Seguin

Hungarian translation © Kéri Andrea, 2020

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Simone St. James: The Sun Down Motel

BERKLEY, An imprint of Penguin Random House LLC., New York, 2020

Fordította: Kéri Andrea

ISBN: 978-963-419-918-2 (epub)

ISBN: 978-963-419-919-9 (mobi)

Agave Könyvek

Felelős kiadó: A kiadó ügyvezetője

A borítót tervezte: Müller Péter

Felelős szerkesztő: Velkei Zoltán

Szerkesztő: Bardi Betty

Korrektor: Kővári Bettina

Műfaj: thriller

A csodabogaraknak, a kockáknak
és a bűnügyek megszállottjainak.

Ez a könyv nektek szól.

FELL, NEW YORK ÁLLAM
1982. NOVEMBER

Viv

Vivian egyedül volt azon az éjjelen, amikor minden véget ért.

Nem zavarta. Sőt, jobban szerette így. Erre akkor jött rá, amikor megkapta az éjszakai műszakot itt, a semmi közepén: emberek között lenni könnyű, az egyedüllétet sokkal nehezebb elviselni. Különösen a sötétben. Az, aki képes igazán egyedül lenni, összezárva a saját gondolataival – erősebb bárkinél. Az készen áll. Jöhet bármi.

Mégis, ahogy bekanyarodott a New York állambeli Fellben található Alkony Motel parkolójába, megállt egy pillanatra. Ismerős borzongás járta át. Csak ült az ütött-kopott Chevroletben, a kulcs még a gyújtásban, ment a fűtés, szólt a rádió, a kabátja pedig a vállára borítva pihent. Felnézett a villódzó kék és sárga neonfeliratra, a két szinten két hosszú, L alakú csíkban sorakozó szobákra, és azt gondolta: Nem akarok bemenni oda. Mégis megteszem. Készen állt, ugyanakkor rettegett. Éjjel tíz óra ötvenkilenc perc volt.

Sírni támadt kedve. Üvölteni. Úgy érezte, menten rosszul lesz.

Nem akarok bemenni oda.

Mégis megteszem. Mint minden egyes alkalommal.

Odakint két félig fagyott esőcsepp koppant a szélvédőn. A Chevrolet visszapillantó tükrében látta, ahogy egy kamion robog el az úton. Tizenegyet ütött az óra, és a rádióban híreket mondtak. Még egy perc, és elkésik, de nem izgatta. Senki nem fogja kirúgni. Senkit nem érdekel, hogy jön-e munkába, vagy sem. A motelnek kevés vendége volt, és közülük egy sem vette volna észre, hogy az éjszakai recepciós elkésett. Sokszor olyan kihaltnak tűnt a hely, hogy egy külső szemlélő azt hihette: itt sosem történik semmi.

Viv Delaney azonban tudta az igazságot.

Az Alkony ugyan üresnek tűnt, mégsem volt az.

A hidegtől dermedt kézzel lehajtotta a sofőrülés árnyékolóját, hogy a tükörben alaposan szemügyre vehesse magát. Megigazította a tincseit; rövid, karakteres fazont vágatott magának, ami éppen a fülcimpája alá ért, felül pedig feltupírozta a haját, hogy dúsabbnak hasson. Ellenőrizte a sminkjét is – nem olyan hideg hatásút viselt, mint a legtöbb idevalósi lány, inkább halvány levendulaszínűt. Úgy nézett ki, mintha behúztak volna neki egyet. Néhány sárgás és narancsos ecsetvonással akár többnapos sérülést is festhetett volna magának, de ma este nem bajlódott ezzel. Megelégedett a lila folttal a szemhéján, ami a szemceruza sötét vonaláig és a szempillájáig ért. Egyáltalán miért sminkelte ki magát? Maga sem tudta.

A rádióban egy holttestről beszéltek. Egy lányt húztak ki az árokból a Melborn Road környékén, mindössze tíz mérföldnyire innen. Na, nem mintha az itt jelentett volna bármit is – ez csak egy motel volt a Fellből kivezető kétsávos országút mentén, ami New York állam északi részének ürességébe, végül pedig Kanadába vezetett. Ha azonban egy mérföldet haladsz ezen az úton, majd jobbra kanyarodsz a fejed fölött végigfutó drótról magányosan lelógó lámpánál, és követed az utat, pontosan ott lyukadsz ki, ahol a lányt megtalálták. Tracy Watersnek hívták; akkor látták utoljára, amikor elhagyta egyik barátnője házát a szomszédos városban. Tizennyolc éves volt, pucérra vetkőztették, és egy árokba hajították. Két nappal azután találták meg, hogy a szülei bejelentették az eltűnését.

Ahogy a kocsijában üldögélt és a híreket hallgatta, a húszéves Viv Delaney keze remegni kezdett. Elképzelte, milyen érzés lehet pucéran feküdni, miközben a fagyos eső verdesi a magatehetetlen testedet. Milyen kegyetlenül hideg lehet! És vajon miért mindig csak a lányok végzik meztelen holttestekként, akárcsak az út szélén magukra hagyott állati tetemek? És mindegy, mennyire félsz, vagy mennyire vagy elővigyázatos, mindez veled is bármikor megtörténhet.

Főleg itt. Itt bármikor te következhetsz.

Tekintete a motelre tévedt, a rikító sárga-kék neonfeliratra, ami szüntelenül villódzott az éjszaka sötétjében: SZOBA KIADÓ. KÁBELTÉVÉ! SZOBA KIADÓ. KÁBELTÉVÉ!

Három hónapot töltött ezen a helyen, de néha még mindig rátört a félelem. A rettenetes, leírhatatlan félelem; szörnyű gondolatai ide-oda cikáztak az agyában, és elfogta a pánik.

Egyedül leszek az elkövetkező nyolc órában. A sötétben. Egyedül leszek vele és a többiekkel.

Mindezek ellenére Viv elfordította a kocsikulcsot, ezzel kikapcsolva a fűtést és a rádiót is, ahol még mindig Tracy Watersről beszéltek. Emelt fővel kinyitotta a vezetőülés felőli ajtót, és kilépett a dermesztő hidegbe.

Összecipzározta magán a nejlonkabátját, és keresztülsétált a parkolón. Farmert és tengerészkék, fehér fűzős sportcipőt viselt, amelynek talpa túl vékonynak bizonyult az efféle időjáráshoz. Az eső eláztatta, a szél pedig összezilálta gondosan megalkotott frizuráját. Átvágott az udvaron, és az IRODA feliratú ajtó felé vette az irányt.

Odabent Johnny álldogált a pult mögött, és épp a kabátját próbálta becipzárazni a hatalmas pocakja fölött. Valószínűleg már kiszúrta Vivet az ajtóba vágott ablakon keresztül.

– Elkéstél? – kérdezte feleslegesen, hiszen az óra ott ketyegett a háta mögötti falon.

– Csak öt percet – felelte Viv védekezőn, miközben lehúzta a cipzárt a kabátján. Összerándult a gyomra, és émelyegni kezdett a gondolattól, hogy idebent van.

Haza akarok menni.

De hol van az otthona? Fellben semmiképpen, az egyszer biztos. Illinois sem az, ahol született. Amikor édesanyjával vívott legutóbbi szócsatája után végleg elhagyta Illinois-t, New Yorkba készült, hogy színésznő lehessen. Persze ez – addigi élete szinte minden fontos részletéhez hasonlóan – csak egy magára öltött szerep volt, kitaláció. Elképzelése sem volt, hogyan válhatna belőle New York-i színésznő, de ennek már a gondolata is feldühítette az anyját, és ez neki éppen elég volt. Viv mindössze arra vágyott, hogy leléphessen.

És le is lépett. És itt kötött ki. Átmenetileg Fell lett az otthona.

– Mrs. Bailey a 217-esben van – jegyezte meg Johnny, miközben felsorolta a motel összes vendégét. – Már leugrott italért, szóval bármikor érkezhet tőle a szokásos hívás.

– Remek… – felelte Viv. Mrs. Bailey jobb híján piálni járt az Alkonyba, mert otthon valószínűleg bajba került érte. Rendszeresen, alkoholmámoros állapotban hívásokat intézett a recepcióra, hogy olyasmiket követeljen, amikről azonnal el is feledkezett. – Még valaki?

– A Floridába tartó pár kijelentkezett – mondta Johnny. – Volt két telefonbetyár, mindkettő hangosan szuszogott a kagylóba. Idióta kamaszok. Illetve írtam egy emlékeztetőt Janice-nek a 103-as szoba ajtajával kapcsolatban. Nem stimmel vele valami. Folyamatosan kinyitja a huzat, még akkor is, miután bezárom.

– Tudom – felelte Viv. – Már egy hete szóltál erről Janice-nek.

Janice a motel tulajdonosa volt, akit Viv hetek óta nem látott. Sőt, hónapok óta. Nem nézett a motel felé, ha nem indokolta semmi, éjszaka pedig végképp nem járt erre. Vivian fizetését mindig egy borítékban hagyta a pulton, és cetliken üzentek egymásnak. Még a tulaj sem időzött szívesen ezen a helyen.

– Épp itt az ideje, hogy megjavíttassa azt az ajtót – jelentette ki Johnny. – Nem találod különösnek? Kulcsra zártam, mégis kinyílt.

– De – adta be a derekát Viv. – Különös.

Hozzászokott már ehhez. A motel összes alkalmazottja közül senki más nem látta, és nem élte át azt, amit ő, mert ilyen furcsaságok csakis az éjszaka közepén történtek. A nappali és az esti műszak dolgozóinak fogalmuk sem volt ezekről.

– Remélem, nem jön új vendég – zárta le a beszélgetést Johnny, és a fejébe húzta a kabátja kapucniját. – Remélem, ma nyugis estéd lesz.

Itt sosem nyugis – gondolta Viv, de hangosan inkább csak annyit mondott:

– Igen, én is remélem.

A lány figyelte, ahogy a férfi kisétál az irodából, hallotta, ahogy beindítja az autója motorját, és elhajt. Johnny harminchat éves volt, és még az anyjával élt. Viv elképzelte, ahogy hazavezet, talán tévézik is még egy kicsit elalvás előtt. Olyasfajta férfi volt, aki nem ért el sok mindent az életben, egyszerű életet élt, és ismeretlen volt számára a Vivet marcangoló félelem. Olyan életet élt, amiben sosem kellett Tracy Watersre gondolnia; talán annyit fel tudott volna idézni, hogy a rádióban hallotta ezt a nevet.

Talán éppen Viv volt az, aki kezdett becsavarodni.

Csend telepedett a szobára, amit csak a Hatos úton elhaladó forgalom zaja, és a motel mögötti fák susogásának nesze tört meg néha. Tizenegy óra tizenkettő perc volt az idő. Az asztal mögötti faliórán a nagymutató átfordult a tizenháromra.

Viv felakasztotta a kabátját a sarokban álló fogasra, egy másikról pedig levett egy tengerészkék poliésztermellényt – aminek bal oldalára felülre az Alkony Motel feliratot hímezték –, és felvette a fehér blúza fölé. Kihúzta a pult mögötti keményfa széket, és leült. Gyorsan végigjáratta a tekintetét az asztal összekarcolt, pecsétes felületén: egy tollakkal és ceruzákkal teli üvegpoháron; egy fekete, kocka alakú, viccesen „vasalónak” nevezett készüléken, ami kattogó hangot adott ki, ahogy fel-le húzgálta a fogantyúját, miközben lenyomatot készített a beletett bankkártyáról; és egy hányásszínű tárcsás telefonon. A pult közepén egy hatalmas, lapos könyv feküdt, amit az itt megszálló vendégek töltöttek ki és írtak alá bejelentkezéskor. A könyv 1982 novemberénél volt kinyitva.

Viv előhúzott egy noteszt a táskájából, kivette a lapok közé préselt tollat, kitette a jegyzetfüzetet a pultra, és írni kezdett.

November 29.

A 103-as szoba ajtaja megint folyton kinyílik. Furcsa telefonhívások ismeretlen számról. Nincs itt senki. Tracy Waters meghalt.

Zörejt hallott odakintről, és félig felemelt fejjel megdermedt. Egy ajtócsapódás, aztán még egy. Ritmusos és vad. Kitárult a 103-as szoba ajtaja, és a falat csapkodta a viharos szélben. Ismét.

Viv lehunyta a szemét egy pillanatra. Szinte hullámként öntötte el a félelem, de már nem volt kiút. Hiszen itt volt. Készen kellett állnia. Az Alkony igényt tartott rá ezen az éjszakán is.

Újra a papírhoz nyomta a tollát.

Mi van akkor, ha minden, amit láttam, minden, amit gondolok, beigazolódik? Én hiszek benne.

A lány szeme a vendégkönyvre tévedt, pontosabban az ott felsorolt nevekre. Egy pillanatig habozott – eközben a válla fölött szüntelenül ketyegett az óra –, majd ismét írni kezdett.

A szellemek éberek ma éjjel. Nyugtalanok. Hamarosan minden véget ér. Remegett a keze, de folytatta. Annyira sajnálom, Tracy! Elbuktam.

Egy apró nyögés szakadt fel a torkából, de gyorsan vissza is nyelte. Letette a tollat, és megdörzsölte a szemét; a különleges, levendulaszínű szemfesték ott maradt az ujja hegyén.

1982. november 29-e volt, tizenegy óra huszonnégy perc.

Alig négy órával később Viv Delaney-t már sehol sem találták, elnyelte a föld.

És ez még csak a kezdet volt.

FELL, NEW YORK ÁLLAM
2017. NOVEMBER

Carly

Nem tűnt ismerősnek a hely.

Kinyitottam a szemem, merev tekintettel bámultam a sötétbe, és úrrá lett rajtam a pánik. Idegen ágy, az ablakon át beszűrődő furcsa fények, ismeretlen szoba. Egy percig szinte súlytalannak éreztem magam; egyszerre volt rémisztő és felszabadító élmény.

Aztán bevillant: Fellben vagyok, New York államban.

A nevem Carly Kirk, húszéves vagyok, és nincs itt semmi keresnivalóm.

Ránéztem az éjjeliszekrényen heverő telefonomra. Hajnali négy órára járt, csak az utcai lámpák és a szemközti éjjel-nappali gyorsétterem fényei szűrődtek át a hotelszoba ablakának áttetsző függönyén, és egy elmosódott négyzetet festettek a falra.

Már nem akartam tovább aludni. Átvetettem a lábamat az ágy szélén, felkaptam az éjjeliszekrényről a szemüvegemet, és az orromra biggyesztettem. Egészen Illinois államból vezettem el idáig tegnap, és a hosszú út annyira kimerített, hogy hullafáradtan zuhantam be az ágyba ebben a semmitmondó kis hotelben Fell központjában.

Nem volt valami nagy szám ez a város, amit már az internetes térképek műholdfelvételein is láttam. A belváros lényegében kávézók, mosodák, kacatokkal telezsúfolt régiségüzletek, bérházak és antikváriumok fura egyvelege volt, amik egy élelmiszerüzletet és egy gyógyszertárat fogtak közre szinte védelmezőleg. Az én utcám – rajta a szállodával és a gyorsétteremmel – egyenesen keresztülszelte a várost. Láthatóan a legtöbb Fellbe érkező ember nem vette a fáradságot, hogy betérjen a központba, egyszerűen továbbhajtott. Tegnap este elhaladtam az ÜDVÖZÖLJÜK FELLBEN! tábla mellett, amire egy nagyokos ráfújta festékszóróval, hogy FORDULJ VISSZA!

Én nem fordultam vissza.

Az orromra nyomott szemüveggel ismét felkaptam a telefonomat, és végignéztem az éjjel érkezett e-maileket és üzeneteket.

Az első e-mail a családom ügyvédjétől érkezett. Az örökség rád eső részét átutalták a bankszámládra, ahogy a csatolt táblázatban is láthatod.

El sem olvastam a folytatást, nem nyitottam meg a táblázatot. Nem kellett látnom, hogy tudjam, megörököltem édesanyám vagyonának egy részét, a testvéremmel, Grahammel osztozva. Nem lettem gazdag, de ez a pénz éppen elég volt ahhoz, hogy élelmet és szállást biztosítson egy kis időre. Nem voltam kíváncsi a számokra, rá sem akartam nézni. Édesanyám mindössze ötvenegy évesen hunyt el rákban, az elvesztéséhez képest a pénz jelentéktelennek és ostobaságnak tűnt.

Valójában az egész életem megkérdőjeleződött. Tizennégy kínkeserves, gyásszal eltöltött hónap után éppen ezt csináltam most, a magam őrült módján. És képtelen voltam leállni.

Ezután egy sor üzenet következett Grahamtől. Mégis mit képzelsz, Carly? Otthagyod a főiskolát? Mennyi időre? Azt hiszed, be tudod majd pótolni a kihagyott időt? Mindegy. Ha az a rengeteg befizetett tandíj kárba vész, akkor magadra maradtál. Ezzel tisztában vagy, ugye? Bármihez is kezdesz, sok szerencsét hozzá! Próbáld meg nem megöletni magad.

Megnyomtam a Válasz gombot, és pötyögni kezdtem. Szia, drámakirálynő! Csak néhány napról van szó, és minden tárgyból jól állok. Ez csak egy kiruccanás, mert kíváncsi vagyok. Perelj be érte! Nem lesz semmi bajom. Nem terveztem, hogy megöletem magam, de köszi, hogy aggódsz!

Igazság szerint néhány napnál azért tovább terveztem itt maradni. Anya halála óta a főiskola befejezése és az üzleti diploma megszerzése értelmetlennek tűnt. Amikor elkezdtem a sulit, azt képzeltem, hogy rengeteg időm lesz kitalálni, mit is akarok kezdeni az életemmel. Anya elvesztése azonban rámutatott arra, hogy az élet sokkal rövidebb, mint hisszük. Ráadásul néhány kérdésre választ szerettem volna kapni. Most jött el az idő, hogy megtaláljam őket.

Hailey, Graham menyasszonya is írt nekem. Hali! Jól vagy??? Aggódom érted! Ha szeretnél beszélni valakivel, én itt vagyok. Vagy keressünk egy másik gyásztanácsadót? Segíthetek találni egyet! OK? Puszi!

Istenem, olyan kedves! Már volt gyásztanácsadóm. Jártam terápiára, egyénibe és csoportosra, jógáztam, meditáltam, megtanultam törődni magammal. Mindezek közben pedig rájöttem, hogy nincs szükségem terápiára. Amire jelenleg szükségem van, azok a válaszok.

Letettem a telefont, és felnyitottam a laptopot, ami azonnal életre kelt. Megnyitottam a kezdőképernyőre mentett fájlt, és gyorsan végigpörgettem. Megakadt a szemem egy 1982-es újságkivágáson a következő felirattal: A RENDŐRSÉG NAGY ERŐKKEL KERESI AZ ELTŰNT FIATAL NŐT. A cím alatt egy lány fotója látszott, amit egy pillanatképből vágtak ki. Gyönyörű volt, csábító, és önfeledten mosolygott a kamerába. A frizurája tökéletesen beállítva, a frufruját hátrasimították a homlokából, a tincsei pedig a nyolcvanas évekre jellemző stílusban omlottak a vállára. Bőre ragyogása és szeme csillogása még a fekete-fehér fotón is átsugárzott. Alatta a képaláírás így szólt: A húszéves Viv Delaney-t november 29-e éjjele óta nem látták. Bárki, akinek információja van a hollétéről, értesítse a rendőrséget!

Ez! Ez volt a válasz, amit kerestem.

Amióta az eszemet tudom, mindig is könyvmoly voltam, szinte faltam a betűket. Csakhogy A fekete villám kiolvasása után valami megváltozott. Szívesebben választottam a sötétebb témájú könyveket, amik ijesztő dolgokról szóltak: eltűnésekről, gyilkosságokról, főleg ha azok megtörtént eseményeken alapultak. Amíg más gyerekek J. K. Rowlingot olvastak, addig én Stephen Kinget. Amíg más gyerekek történelemleckét írtak az amerikai polgárháborúról, addig én Lizzie Bordenről, a 19. században élt baltás gyilkosról olvasgattam. Egy esszét is írtam róla házi feladatként, kiegészítve olyan fontos részletekkel, mint például hol találta el Lizzie baltája az édesapját és a mostohaanyját, mire a tanárom aggódva felhívta a szüleimet:

– Minden rendben van Carlyval? – Anya csak legyintett, tisztában volt vele, milyen sötét dolgok foglalkoztattak akkoriban.

– Minden rendben. Csak szeret gyilkosságokról olvasni, ennyi az egész.

Anya azonban elhallgatta – erről egyébként is gyűlölt beszélni –, hogy nem véletlenül fogott meg ennyire ez a téma. Történt egy máig megoldatlan gyilkosság a családban, én pedig a megszállottja voltam az ügynek, amióta csak az eszemet tudom.

Ismét az újságkivágásra pillantottam. Viv Delaney, a fényképen szereplő lány édesanyám nővére volt. 1982-ben tűnt el, amikor az éjszakai műszakban dolgozott az Alkony Motelben, és azóta sem került elő.

Ez hatalmas, fájó űrt hagyott a családban, amiről bár mindannyian tudtunk, de sosem beszéltünk.

– Sose kérdezd erről anyádat! – figyelmeztetett apa, mielőtt itt hagyott volna bennünket örökre. – Nagyon felzaklatja a téma.

Még a bátyám is megértő volt, pedig ő aztán mindig az agyára ment mindenkinek.

– Anya testvérét meggyilkolták – mondta nekem egyszer. – Valaki elrabolta, és megölte, például az a kampókezű pasi. A hideg kiráz tőle. Nem csoda, hogy anya nem beszél róla.

Viv nagynénémnek harmincöt évvel ezelőtt veszett nyoma. A nagyszüleim – anya és Viv szülei – meghaltak. Egyetlen kép sem maradt róla a házunkban, semmi, ami kicsit is rá emlékeztetne. Anya halála előtt egy évvel otthon töltöttem a nyarat, és netezés közben ráakadtam egy cikkre, amiben Viv fotója szerepelt. Ekkor láttam őt először, és azt gondoltam, talán elég idő telt el. Kinyomtattam a teljes cikket, és lementem anyához a földszintre, hogy megmutassam neki.

– Nézd, mit találtam! – mondtam.

Anya a nappali kanapéján üldögélt, és tévézett, ahogyan vacsora után mindig szokott. Elvette a kezemből az újságcikket, és olvasni kezdte. Sokáig meredt a papírra, a tekintete hosszasan időzött a fényképen.

Amikor felnézett rám, olyan furcsa kifejezés ült ki az arcára, amit sosem láttam korábban. Fájdalom, kimerültség és egy olyan régről megmaradt, mindent elsöprő félelem, ami szinte beleivódott az elméjébe az évek során. Akkor még nem tudtam, hogy rákos, és egy éven belül elveszítem. Ő talán már akkor is tudta, csak nem akarta elmondani nekem, mégis azt gondolom, hogy az az arckifejezés, az a félelem mind Vivianhez kapcsolódott.

Amikor újra megszólalt, a hangja teljesen érzelemmentesen hatott.

– Vivian meghalt – mondta egyszerűen. Letette a papírt, felállt, és kisétált a szobából.

Soha többé nem kérdeztem őt erről.

Anya halála után lettem igazán mérges. Nem anyára haragudtam, ő még kamasz volt Viv eltűnése idején, és nem sokat tehetett volna. De mi a helyzet a többiekkel? A rendőrséggel? A helyi emberekkel? Viv szüleivel? Miért nem terjesztették ki a keresést az egész államra? Hogyan engedhették meg, hogy Viv ilyen könnyen feledésbe merüljön?

Legelőször Grahamhez fordultam válaszokért, hiszen idősebb volt nálam, és több részletre emlékezett.

– A nagyi és a nagypapa már elváltak – felelte Graham. – Amikor Viv eltűnt, a nagyi már egyedülálló anyukaként élt.

– Na és? Ez megmagyarázza, hogy miért nem keresi meg a lányát? Nagypapa úgyszintén?

Graham vállat vont.

– A nagyinak nem volt túl sok pénze. Ráadásul – ahogy anya mesélte – nem jött ki valami jól Vivvel, állandóan veszekedtek.

Döbbenten bámultam a testvéremre. Anya bérlakásában ültünk, és éppen a holmiját dobozoltuk be. Szünetet tartottunk, és rendeltünk valami harapnivalót.

– Ezt anya mondta neked? Nekem sosem említette.

A bátyám ismét megrántotta a vállát, nekidőlt egy doboznak, és a mobiljába mélyedt.

– Akkoriban nem volt internet vagy DNS-vizsgálat. Ha meg akartál találni egy eltűnt személyt, szépen beültél a kocsidba, és körbeautóztad a környéket. Nagyi nem hagyhatta ott a munkáját, hogy Fellbe menjen. Nagypapa pedig addigra újraházasodott. Ha engem kérdezel, nem is nagyon érdekelte már őt a lányai sorsa.

Ez igaz. Anyának nem volt túl jó a viszonya az édesapjával, aki magára hagyta őket. A temetésére sem ment el.

– Na és mi a helyzet a rendőrséggel? – firtattam tovább.

Graham letette a mobilját és elgondolkodott.

– Hát, Viv elköltözött otthonról, és már húszéves volt – felelte. – Szerintem azt hitték, hogy csak lelépett valakivel. – Rám nézett. – Nagyon érdekel ez az egész, ugye?

– Igen, nagyon. Nem találták meg a holttestét. Már nem 1982-t írunk, már létezik az internet és a DNS-vizsgálat. Talán tehetnénk valamit.

– Mármint te?

Igen, én. Ha már más nem hajlandó. És most, hogy anya is elment, feltehetném az összes kérdést anélkül, hogy fájdalmat okoznék neki. Anya magával vitte a sírba a Vivvel kapcsolatos emlékeit, így már sosem fogom hallani őket. Tehetetlen dühömet a terapeutáim és a tanácsadóim szerint még fel kellett dolgoznom. Úgy véltem, a mások iránt érzett haragomon – mert egyenesen gyalázatosnak tartottam, hogy a nénikém elrablása és meggyilkolása felett egyszerűen szemet hunytak – csak úgy lennék képes továbblépni, ha Fellbe megyek, és megkeresem én a válaszokat.

Rákattintottam a laptopomra mentett másik újságkivágásra. A címe egyszerűen ennyi volt: MÉG MINDIG NEM TALÁLJÁK AZ ELTŰNT FIATAL NŐT. A körülmények elég gyanúsak: Viv húszéves volt, három hónapja tartózkodott Fellben, az éjszakai műszakot vitte az Alkony Motelben. Az eltűnése napján is bement dolgozni, aztán a műszak közepén hirtelen felszívódott, otthagyva az autóját, a táskáját és minden holmiját. Akkori szobatársa, egy Jenny Summers nevű lány szerint Viv „kedves lány volt, aki mindenkivel jól kijött”. Emellett egy magát megnevezni nem kívánó személy „csinos és vonzó” nőnek írta őt le. Amennyire az ismerősei tudták, nem járt senkivel. Nem drogozott, nem ivott alkoholt, és nem árulta a testét sem. Édesanyja – az én nagymamám – a cikk szerint „halálra aggódta magát”.

Egy gyönyörű lány volt, aki egyik pillanatról a másikra eltűnt.

Gyalogosan. Pénz nélkül.

Vivian halott.

Az esetet nem követte túlzott érdeklődés sem a helyi, sem az országos médiában. Az akkoriban megjelent újságok nem kerültek be a számítógépes adatbázisba – a felli könyvtár archív anyagában lehetett elolvasni őket. Így keresésem legelején az interneten kizárólag a valódi bűnesetek rajongóinak a blogbejegyzéseire és az önmagukat detektívnek képzelő, otthon ücsörgő megszállottak elméleteire bukkantam. Egyik sem konkrétan Vivről szólt, viszont számtalanszor felbukkant Fell neve. Mint kiderült, Fellhez meglepően sok megoldatlan gyilkosság kötődött. Ez a jelentéktelennek tűnő kisváros a valóságban megtörtént bűnesetek fanatikusainak a paradicsoma.

A második újságcikk egyébként anyu holmijai közül került elő. Akkor találtam rá az egyik fiók mélyén elrejtett borítékban, amikor a halála után kipakoltam a komódját. A boríték hófehér volt, és vadonatúj. A hátulján anya gyöngybetűivel az alábbi olvasható: Greville Street 27., C lakás.

Talán Viv lakcíme? A borítékba bújtatott újságkivágás szinte szétmállott a kezem között, ezért gyorsan beszkenneltem, és bemásoltam az első mellé.

Vivian halott.

Úgy tűnt, mintha anya ki akarta volna törölni a nővére emlékét, sosem akart beszélni róla, mégis harmincöt hosszú éven át megtartotta ezt a papírdarabkát a címmel együtt. Ráadásul nemrégiben tehette új borítékba, ami azt jelentette, hogy ki kellett vennie az újságkivágást a régiből, és talán ismét el is olvasta.

Viv nem valamiféle rémtörténet vagy kísértethistória, ő valóban létezett. A hófehér borítékra pillantva legbelül tudtam, hogy fontos volt anyának – nagyon is –, de esélyem se maradt, hogy megértsem, mit jelentettek egymásnak.

Pusztán ennyim volt: két újságkivágás és a gyász emléke. Csakhogy most már más is a rendelkezésemre állt. Egy kis spórolt pénz és egy részletes térkép Illinois-tól Fellig. Tudtam Viv lakásának címét – legalábbis azt hiszem, ott lakott –, és az Alkony Motelét is. Nem jártam senkivel, ráadásul a főiskolai előmenetelem egyáltalán nem hozott lázba. Volt egy kocsim, aminek a hátsó ülésére éppen befért az összes cuccom. Húszévesen csak vártam, hogy elkezdődjön a nagybetűs életem. Éppen, ahogy Viv tette.

Otthagytam tehát a sulit – Graham eléggé felfújta ezt a dolgot –, bevágódtam az autóba, és útnak indultam. És itt kötöttem ki. Úgy terveztem, hogy körülnézek a városban, és megkeresem a régi helyi lapokat a könyvtárban. Megnézem az Alkonyt a saját szememmel, a netes keresésem szerint ugyanis még mindig nyitva állt. Talán valaki ismerte itt Vivet, emlékszik rá, és hajlandó mesélni róla. Az végre több lenne, mint egy anyám fiókjába rejtett sárguló papírfecni. Az eltűnése a család legnagyobb máig megfejtetlen rejtélye volt, aminek én is a részesévé akartam válni, és mindez csupán néhány, a főiskoláról ellógott napba került.

Próbáld meg nem megöletni magad! Ilyen volt az én bátyám, mindig ijesztgetett. De ezúttal sem sikerült neki, nem vagyok ijedős.

Mégis becsuktam a laptopot, és próbáltam elhessegetni a fejemből a képet, hogy valaki bántja a fotóról visszamosolygó lányt, valaki elrabolja, magával hurcolja egy ismeretlen helyre, ki tudja, mit tesz vele, aztán meggyilkolja. A testét kiteszi egy elhagyatott helyen, ahol talán a mai napig fekszik. Lehet, hogy már csak a csontjai maradtak, és valószínűleg a gyilkosa – bárki is legyen az – már halott, vagy börtönben csücsül. De az is lehet, hogy egyik sem.

Vivian halott.

Vivian nem érdemelte meg, hogy ilyen könnyen feledésbe merüljön, hogy ne maradjon utána semmi más, csupán néhány régi újságcikk. Az sem igazságos, hogy anya meghalt, és az összes emlékét meg gyászát magával vitte a sírba. Mint ahogy az sem, hogy Viv senkit nem érdekelt a családban, csak engem.

Így hát Fellben voltam. Nem tartoztam ide, és fogalmam sem volt, hogyan tovább.

Álmatlanul hánykolódtam, s alig vártam, hogy végre felkeljen a nap.

FELL, NEW YORK ÁLLAM
1982. AUGUSZTUS

Viv

Véletlenül került ide. A busz, amivel elszökött, kerülőútra kényszerült Pennsylvania felé, onnan pedig stoppolt, hogy pénzt spóroljon. Az első autós, aki felvette őt, csak Binghamtonig tudta elvinni. A második azt ígérte, hogy New Yorkba megy, de egyórányi zötykölődés után azonban észrevette, hogy rossz irányba haladnak.

– Nem is erre van New York – kérte számon a férfit. – Észak felé haladunk.

– Hát… – szólalt meg a férfi. A negyvenes éveiben járt, halványsárga inget és szövetnadrágot viselt, frissen borotvált arcán keret nélküli szemüveg ült. – Kicsit pontosabban kellett volna fogalmaznod. Amikor New Yorkot mondtál, azt hittem, az állam északi részére gondolsz.

Kristálytisztán fogalmazott. Ebben biztos volt. Kinézett az ablakon, és a lemenő nap sugarait bámulva azon morfondírozott, vajon merre viszi őt ez a férfi. A szívverése felgyorsult, ahogy kezdett eluralkodni rajta a kétségbeesés. Nem akart gorombának tűnni. Talán legyen inkább hálás?

– Semmi gond – kezdte. – Itt kitehet.

– Ne butáskodj! – felelte a férfi. – Elviszlek Rochesterig, és meghívlak egy ebédre; ez a legkevesebb, amit megtehetek. Ott könnyen találsz buszt, ami elvisz New Yorkba.

Viv rámosolygott, mintha a férfi szívességet tenne neki azzal, hogy egyre távolabb viszi őt a céljától.

– Erre igazán semmi szükség.

– Dehogynem.

Egy kétsávos úton haladtak a semmi közepén, amikor meglátta egy útszéli motel jelzését a távolban. – Egyébként is úgy terveztem, hogy megpihenek éjszakára – mondta. – Ez a hely pont megfelel.

– Ez a motel? Elég lepukkantnak tűnik.

– Biztos nem lesz vele gond. – A férfi nem reagált, ezért Viv folytatta. – Nem szeretnék a terhére lenni.

Összeszorult torokkal várta, hogy a férfi félreálljon a kocsival. Úgy érezte, menten elhányja magát. Nem tudta pontosan, mitől félt, miért könnyebbült meg annyira, amikor a férfi teljesítette a kérését. Mégis mit tett volna velem? – korholta saját magát. Biztosan rendes ember, ő meg nevetségesen viselkedik. A magányos utazás tette ilyen gyanakvóvá.

Mégis, amint a férfi leállította az autót, Viv kinyitotta az ajtót, és fél lábbal kilépett az út menti kavicságyra. Csak ezután fordult vissza, hogy kihalássza a csomagját a hátsó ülésről. Ezalatt végig hátat fordított a férfinak, és még a lélegzetét is visszafojtotta.

Amikor sikerült az ölébe rángatnia a táskáját, melegséget érzett a combján. Lenézett, és látta, hogy a férfi tenyere a meztelen bőrén pihen.

– Erre nincs semmi szükség – mondta az idegen.

Vivet elöntötte a rémület. Motyogott valami összefüggéstelent, kiugrott a kocsiból, és jó erősen becsapta az ajtót. Ahogy az autó elhajtott, és a férfi már biztosan nem hallhatta őt, mindössze annyi épkézlábat tudott kipréselni az ajkán, hogy „Köszönöm!” és „Bocsánat!” Fogalma sem volt, miért mondta ezeket. Csak azt tudta, hogy egy kihalt út szélén álldogál egy elhagyatottnak tűnő motel előtt, és a szíve olyan hevesen dobog, hogy úgy érzi, mindjárt kiugrik a helyéből.

Otthon, Grishamben, Illinois államban, ő számított problémás gyereknek. Szülei öt évvel ezelőtti válása óta bármit tett, az nem volt jó. A kishúga persze betartott minden szabályt, Viv ellenben csak olyasmiket csinált, amit nem lett volna szabad: lógott az iskolából, késő estig kimaradt, hazudott az anyjának, csalt a vizsgákon. Maga sem tudta megmondani, miért tette, a felét nem is akarta igazán. Néha úgy tűnt, mintha valaki más testébe költözött volna: egy dühös, ugyanakkor az életbe belefáradt ember testébe.

Mégis megtett mindent, hogy rossz gyerek legyen, az édesanyja pedig haragudjon rá és szégyenkezzen miatta. Egyik éjjel elkapta őt az anyja, ahogy hajnali kettőkor próbál besurranni a házba, és idegességében majdnem megpofozta Vivet.

– Azt hiszed, olyan rettentő okos vagy…?! – ordította a lánya arcába. – Ha egyszer igazi veszéllyel kerülnél szembe, vajon mit tennél?

Most pedig, ahogy ott állt a kihalt út szélén, és a távolban eltűnt a férfi távolodó autójának fénye, szinte újra hallotta ezeket a szavakat.

– Ha egyszer igazi veszéllyel kerülnél szembe, vajon mit tennél?

Az augusztusi égbolt lassan vörösre váltott, a lemenő nap sugarai belevilágítottak a szemébe. Egy ujjatlan, türkiz felsőt, fehér és ezüstszínű övvel díszített farmert és vászoncipőt viselt. Átvetette a táskát a vállán, és felnézett a feliratra. Az ötvenes és hatvanas években népszerű klasszikus, régies stílusú betűkkel kiírt Alkony szó kék és sárga színekben játszott. Alatta a neonfeliratot valószínűleg csak éjjelre kapcsolták fel: SZOBA KIADÓ. KÁBELTÉVÉ!

A felirat mögött egy L alakban elterülő motel állt, az L szára merőlegesen távolodott az úttól, a lába pedig azzal párhuzamosan vezetett. A kiálló tető alatt egy beton függőfolyosó húzódott, a szobák ajtaja pedig a szabad levegőre nyílt. Teljesen jelentéktelen épület volt sötétbarna és koszos bézs színeivel, olyasfajta hely, ami mellett szó nélkül elhajt bárki, hacsak nincs szüksége egy ágyra, ahol álomra hajthatja a fejét. Az L szárának és lábának találkozásánál egy lépcső vezetett a felső szintre. Egyetlen magányos autó állt a parkolóban, az úthoz legközelebb eső szoba előtt, amelyen felirat hirdette: IRODA.

Viv megtörölte a homlokát. Az idegen férfi kocsijából való menekülés miatt rázúduló adrenalinlöket hatása múlni kezdett, és most érezte csak igazán, mennyire elfáradt; a háta és a válla is sajgott, a ruhája pedig teljesen átizzadt.

Mindössze húsz dollárja maradt – ez volt az összes készpénze. Otthon nyitott egy megtakarítási számlát, ahol az autósmozi pattogatott kukoricás bódéjában keresett pénzét tartotta, meg azt a kis mellékest, amit egy helyi ruhakatalógus fotózásakor modellkedéssel szerzett. Magas derekú, koptatott farmerben és élénklila blúzban pózolt a kamerának egy teljes délutánon át; ujjait a farmerzsebébe dugta, és mosolygott.

Az összes megtakarítása négyszáznyolcvanöt dollárra rúgott. Ezt New Yorkra tette félre, arra, hogy ott új életet kezdhessen. Arról nem volt szó, hogy máris elkölti, mielőtt egyáltalán odaérne. Nagyon úgy nézett ki, hogy ezt is – mint minden mást ezen az utazáson – rosszul számította ki.

A motel nem tűnt drágának. Talán a húsz dollárból futja egy ágyra és meleg zuhanyra. Ha mégsem, hát valahogy belopózik az egyik szobába. A látottakból ítélve senki nem venné észre őt.

Viv odasétált az iroda ajtajához, és a hideg kilincsre tette a kezét. Valahol messze a fák között egy madár károgni kezdett. Az úton semmi forgalom nem volt. Ha az ajtó túloldalán egy Norman Bates-kinézetű pasi fogad – magyarázta saját magának –, azonnal kifordulok és elfutok. Mély levegőt vett, és kinyitotta az ajtót.

A férfi odabent egyáltalán nem hasonlított Norman Batesre, sőt, nem is férfi volt az illető. Egy nő ült a kopott pult mögötti széken. Harminc körülinek saccolta, karcsú volt, és sportos, kemény arcélű, és barna haját copfba fogta. Túlméretezett szürke pulcsit viselt, laza farmert és barna bakancsot, amire Vivnek tökéletes rálátása volt, mivel a nő az asztalra tett lábbal üldögélt. Épp egy képes újságot olvasgatott, de az ajtó nyílására felpillantott.

– Segíthetek? – kérdezte anélkül, hogy a lábát megmozdította volna.

Viv kihúzta magát, és megvillantotta topmodell mosolyát.

– Helló! – kezdte. – Egy szobát szeretnék, de csak húsz dollár készpénzem van. Mennyibe kerülne?

– Más esetben harmincba – felelte a nő azonnal, és továbbra sem vette le a lábát az asztalról. Az újság még mindig az álláig felhúzva várta, hogy folytassa az olvasást. – De enyém ez a hely, és nincs itt senki más, szóval nem fogok lemondani húsz dolcsiról.

A győzelem édes ízével a szájában Viv letette a húszdollárost a pultra. És várt.

A nő továbbra sem mozdult. Nem tette le a magazint, és nem vette el a pénzt sem. Ehelyett Vivet kezdte vizslatni a tekintetével.

– Átutazóban vagy, drágám? – kérdezte.

Ártalmatlannak tűnt a kérdés, így hát Viv válaszolt.

– Igen.

– Valóban? Nem hallottam autózúgást.

Viv megvonta a vállát, és közömbösséget színlelt. A legtöbben bedőltek ennek.

A nő végre becsukta az újságot, és az ölébe ejtette.

– A Hatoson stoppoltál?

– A Hatoson? – értetlenkedett Viv.

– A Hatos úton. – A nő félig leeresztette a szemhéját. – Ha az én lányom lennél, biztosan elfenekelnélek. Azon az úton nagyon veszélyes csak úgy bárkit leinteni.

– Nem intettem le senkit. Binghamton határában vett fel a sofőr, aztán itt tett ki. New Yorkba készültem.

– Hát, édesem, ez aztán nem New York. Ez itt Fell. Rossz irányba mész.

– Tudom. – Viv azt kívánta, egyszerűen csak adjon neki egy szobát ez a nő. Le akarta tenni a nehéz csomagjait. Venni akart egy forró fürdőt. Harapni akart valamit, habár a húszas nélkül fogalma sem volt, miből fogja kifizetni. Az asztal közepén heverő méretes könyvre mutatott, ami nyilvánvalóan a vendégkönyv volt. – Beírjam a nevemet? – Aztán előtört belőle az illinois-i kisvárosban betanult jókislány szerep. – Kifizethetem a harmincat is, ha eljutok holnap egy bankba. Mára már bezártak.

A nő felhorkantott. Lehajította az újságot – Viv most látta csak, hogy egy People magazin az Tom Selleckkel a címlapon –, és végre-valahára levette a lábát a pultról.

– Jobb ötletem van – mondta. – Most lépett ki az éjszakásom. Tartsd itt a frontot ma éjjel, és megtarthatod a húszasodat!

– Tartsam a frontot?

– Ülj itt, vedd fel a telefont! Ha valaki betéved, kérd el a pénzt, és add oda a kulcsot, itt vannak. – Kihúzta az egyik jobb oldali fiókot. – Kérd meg őket, hogy írják be a nevüket a könyvbe! Ennyi. Mit gondolsz, menni fog?

– Nincs senki más, aki megcsinálhatná?

– Most mondtam, hogy az éjszakásom lelépett, nem? Én vagyok a tulaj, szóval én már csak tudom. Vagy te ülsz itt egész éjjel, vagy én. Szerinted én melyiknek örülnék jobban?

Viv felsóhajtott. Nem feltétlenül a munka zavarta, számtalan hasonlót elvállalt már Illinois-ban. Ám az ötlet, hogy egész éjjel ébren kell maradnia, nem hangzott túl fényesen.

Mégis, ha megteszi, megtarthatja a pénzét. Ami azt is jelentette, hogy ehetne valamit.

Körbenézett az irodában, hátha lát valami gyanúsat, ám mindössze üres falak, egy asztal, néhány polc és az ajtóba vágott ablak vette körbe. Az utcáról egy autó zaja szűrődött be. Lassan esteledni kezdett. Meglepetésére Viv orrát megcsapta az égő cigaretta szaga. Erős volt, és orrfacsaró, nem a nő ruhájába beleivódott füstszag. Valaki dohányzott a közelben.

Különös oknál fogva ettől valahogy jobban érezte magát. Nyilvánvalóan volt itt még valaki, még ha nem is látta az illetőt.

– Rendben – válaszolta Viv. – Itt maradok az éjszakai műszakra.

– Remek! – felelte a nő, miközben kihúzta a legfelső fiókot, és ledobott egy kulcscsomót az asztalra. – A 104-es szoba lesz a tiéd. Mosakodj meg, pihenj egy kicsit, és gyere vissza tizenegyre! Hogy is hívnak?

Viv ismét cigarettaszagot érzett, mintha a dohányos illető beleszívott volna a cigijébe, és kifújta volna a füstöt.

– Vivian Delaney. Viv.

– Nos, Viv – mondta a nő –, én Janice vagyok. Ez pedig az Alkony. Úgy fest, itt maradsz egy darabig.

– Köszönöm! – felelte Viv, de Janice már beletemetkezett Tom Selleckbe, és újra felpolcolta a lábát az asztalra.

Felkapta a kulcsot és a húszdollárost, kitárta az iroda ajtaját, és kilépett a járdára. Úgy hitte, itt dohányzik valaki az ajtó előtt – talán az egyik vendég, aki kijött füstölni a friss esti levegőre –, de senkit nem látott. Kisétált a kavicsos udvarra, körbe-körbe nézelődött, de hiába. A lemenő nap fényében a motel teljesen elhagyatottnak tűnt, egyetlen szobából sem szűrődött ki halvány fénysugár. Az épület mögötti erdőből susogó hangokat fújt felé a szél. Az udvar sötétbe borult feléből kavicsropogás hallatszott, mintha valaki arra sétált volna.

– Helló! – kiáltott erőtlenül Viv, és a lelki szemei előtt megjelent a férfi arca, ahogy a combjára tette a kezét.

Semmi válasz.

Egyre nagyobb sötétség vette körül, s nem hallott mást, csak az erdő zúgását és a saját szuszogását.

A 104-es szobába ment, vett egy forró fürdőt, és még mindig törülközőbe csavarva leheveredett az ágyra. Az üres plafont bámulta; a meztelen vállát birizgálta az érdes tapintású takaró. Hallgatózott, olyan hangok után kutatott, amiket általában egy hotelban hall az ember – elhaladó lépések zaja, idegen emberek beszélgetése, ahogy elsétálnak az ajtó előtt. Emberi hangok. Egyet sem hallott. Semmiféle nesz nem szűrődött be.

Miféle motel volt ez? Ha mindig ennyire kihalt, mégis miből tartják fenn? Egyáltalán, miért van szükség éjszakásra? A moziban tízkor mindenkit hazaküldött a vezető, mert nem akart többet fizetni az alkalmazottaknak.

Igaz, most sem kapott fizetséget, pénzbelit legalábbis. Mégis egyszerűbb megoldás lenne, ha Janice lekapcsolná a lámpákat, bezárná az iroda ajtaját, és szépen hazamenne ahelyett, hogy olyasvalakire halászik, aki hajlandó egész éjjel ott szobrozni.

Fájt a lába, a teste pedig lassan elernyedt az ágyon. Hiába volt magányos, még mindig jobban érezte itt magát, mintha a sötét országúton stoppolna, és azt várná, hogy egy újabb idegen felvegye őt a kocsijával. Reményei szerint talál majd egy automatát az Alkonyban; a legjobban egy mogyorós csokinak örült volna.

A sárga inges férfi olyan természetességgel tette a kezét a lábára, mintha oda tartozott volna, mintha Viv beleegyezését adta volna azzal, hogy beszállt a kocsijába. Az ujjaival finoman a combja belseje felé kezdett tapogatózni, mielőtt a lány kiszállt volna az autóból. Ismét beléhasított a félelem. Soha nem érzett még ilyet azelőtt. Dühöt, természetesen. A szülei válása után állandóan csak aludni akart, néha megesett, hogy délután egyig-kettőig aludt, ezzel persze újabb indokot szolgáltatva édesanyjának, hogy kiabáljon vele.

Ám a ma érzett félelem olyan mélyen érintette, és olyan hirtelen, mintha gyomorszájon vágták volna. Életében először szembesült saját halandóságával. Minden véget érhet egyetlen pillanat alatt. Vivian Delaney eltűnhet a föld színéről. Egyszerűen felszívódhat.

Félek – mondta ki magában.

Majd: – Mintha ezért jöttem volna ide.

Ez volt az utolsó gondolat, ami átfutott az agyán, mielőtt álomba merült.

FELL, NEW YORK ÁLLAM
2017. NOVEMBER

Carly

A Greville Street mindössze három háztömbből állt, néhány emeletes bérházakból, amik egy drótkerítéssel körbezárt zsákutcában végződtek. Az épületek úgy festettek, mintha építőkockából rakta volna össze őket egy gyerek. Ez a betont és a műanyag falburkolatokat keverő, szögletes formavilágú stílus már 1971 körül kiment a divatból. Nagyon lassan hajtottam el az összes rövidke kocsifelhajtó előtt a huszonhetes számot keresve.

Egy behorpadt sárvédőjű, kopott kerekű, koszosszürke Volvo mellé parkoltam, és úgy éreztem magam, mintha visszautaztam volna az időben. Azért jöttem, hogy megnézzem, hol élt a nagynéném, bepillantást nyerhessek az életébe, ám arra nem számítottam, hogy visszacsöppenek 1982-be. Ez az utca láthatóan mit sem változott az azóta eltelt időben. Ha a cím helyes, a nénikém pontosan ugyanezen a helyen állt, ahol most én, és ugyanez a látvány fogadta őt.

Két fel-alá bicikliző kisgyereken kívül nem volt más az utcán, de ők boldogan csengettek és hangosan kacagtak. A huszonhetes számú épület ajtajához léptem, lenyomtam a kilincset, és az engedett, így hát beléptem.

Egy rövid, postaládákkal kitapétázott folyosón találtam magam, ami egy lépcsőházban folytatódott. A C jelű lakáshoz tartozó postaládán a H. ATKINS felirat virított. Belestem a lépcsőházba, és próbáltam olyan gyanútlanul körülnézni, ahogy csak tudtam, nehogy valamiféle kukkolónak nézzenek, amikor egy lány jelent meg az emeleti folyosón.

Korombeli lehetett, karcsú és szikár; sötétszőke, állig érő hajjal. A homlokába hulló tincseit hátracsatolta, és a szeméből sugárzott az értelem, ahogy átható tekintettel vizslatott. Hatalmas, kötött poncsót viselt, ami lényegében egy négyzet alakú anyagdarab volt egy fejméretű lyukkal a közepén.

– A hirdetés miatt jöttél? – kérdezte.

– Én…

– Csak egyvalaki jön még – folytatta. – Szobatársnak a C lakásba.

Megtorpantam.

– A C lakásba?

– Aha. Gyere csak fel!

Eszembe se jutott, hogy visszaforduljak.

Ehelyett követtem Poncsó Lányt fel a lépcsőn és át egy ajtón. Beléptünk a lakásba, ami meglepően tágas volt, linóleumkonyhával, tévészobával és két hálószobaajtóval a szoba két átellenes végén.

– Heather vagyok – mondta Poncsó Lány, miközben becsukta maga mögött az ajtót, és kidugta a kezét a gyapjúréteg alól. Törékeny és porcelánfehér kéz volt. Kirázott a hideg, ahogy hozzáértem.

– Carly – feleltem.

– Körbevezetlek.

Amikor felocsúdtam, már eltelt tíz perc, és minden szobát végigjártam. Tudtam, hogy nem mindig jön forró víz, hogy az internetszolgáltatás megbízhatatlan, és hogy a bérleti díj kétszáz dollár havonta. Emellett azzal is tisztában voltam, hogy nem túl szép dolog, hogy még mindig nem vallottam be Heathernek az igazat.

– A havi kétszáz dollár nem valami sok pénz – mutattam rá.

Heather masszírozni kezdte a tarkóját. Halványlila karikák éktelenkedtek a szeme körül, mintha kimerült lenne, mégis olyan életerő áradt belőle, amit nem lehetett nem észrevenni.

– Oké, nem tudok hazudni – hadarta egy szuszra. – Nincs szükségem a pénzre. Apám fizeti ezt a lakást, amíg a Fellre járok.

– A Fellre?

– A Felli Főiskolára – pontosított. – Elég fura, tudom. Egy helyi lány a helyi főiskolára jár, és elköltözik egy albérletbe, amit a szülei fizetnek. Szokatlan, nem? – Megemelte az állát, mintha választ várna a kérdésére, mégis beszélt tovább, esélyt sem adva, hogy megszólaljak. – Ezt is meg kellett tapasztalnom, legalábbis a szüleim szerint: hogy gondoskodjam magamról és ellássam magam, vagy valami ilyesmi. És én szeretem is, tényleg. De állandóan egyedül vagyok, és fura hangokat hallok a lakásban. Senkivel sem tudok beszélgetni. Éjszakai bagoly vagyok, alig alszom éjjel. Őszintén szólva azért adtam fel a hirdetést, hogy legyen itt velem valaki. Nem a pénz miatt. Érted?

– Rendben – feleltem, mert tényleg kedves lánynak tűnt. – Sosem hallottam még a Felli Főiskoláról.

– Nem vagy egyedül – mondta Heather, és megrántotta vékony vállát a poncsó alatt. – Kis helyi iskola. Nem is főiskola a szó legszorosabb értelmében. Senki sem tud róla, csak a helyiek járnak oda. Olyan érzés, mintha főiskolára járnánk anélkül, hogy elhagynánk a várost.

– Nem az a továbbtanulás lényege, hogy elmehess otthonról?

– A továbbtanulás lényege, hogy tovább tanulj – felelte Heather megkérdőjelezhetetlen logikával. – Meglep, hogy te nem közülünk való vagy. Téged is főiskolásnak néztelek.

Végignéztem magamon: szakadt farmer, kopott fűzős bakancs, fekete, A KÖNYVEK AZ ÉLETEM feliratú póló, kinyúlt kapucnis kardigán és válltáska. Ha hozzávesszük a fekete keretes szemüveget és a hosszú copfot, két lábon járó klisé lehetnék.

– Én is tanulok, ez igaz. De nem a Felli Főiskolán. Én… – Körülnéztem, és megköszörültem a torkom. – Oké, én sem tudok tovább hazudni. Nem a szobatárshirdetés miatt jöttem ide. Csak te hitted ezt.

Heather csodálkozva nézett rám.

– Akkor miért jöttél?

– Mert szeretem a nyomasztó szovjet építészeti stílust?

Összecsapta a tenyerét, amitől hullámzani kezdett a poncsója. Felragyogott a szeme.

– Bírlak! Hát jó! Meséld el, miért vagy itt valójában! Minden apró részletet! – Szorosan behunyta a szemét, majd újra kinyitotta. – Még mindig az exed után vágyódsz. Volt egy srác a B lakásban, aki nem volt olyan rossz pasi, de ő múlt héten kiköltözött.

– Nem – feleltem. – Semmi vágyódás.

– A francba! Oké. Archeológiát tanulsz, és egy ásatáson találtál egy térképet, ami ide vezetett, és ki akarod deríteni, miért.

Rámeredtem.

– Ez nem is áll olyan távol a valóságtól, de az én indokom még ennél is bizarrabb.

– Imádom a bizarr dolgokat! – lelkendezett tovább Heather.

Ismét rámeredtem, mert biztos voltam benne, hogy ezt komolyan is gondolja. Illinois-ban senki sem szerette a bizarr dolgokat. Legalábbis én még sosem találkoztam olyan emberrel.

– Azt hiszem, itt élt a nagynéném – kezdtem. – 1982-ben nyoma veszett. Édesanyám meghalt, és sosem mesélt nekem róla. Otthagytam a sulit, és idejöttem, hogy kiderítsem, mi történt. – Nem is hangzott olyan bután. Ebben a lakásban, ennek a lánynak mesélve tulajdonképpen semmi különös nem volt a történetben.

Heather még csak nem is pislogott.

– Hm, 1982 – mondta elgondolkodva. – Hogy hívták?

– Viv Delaney.

Megrázta a fejét.

– Nem ismerős a név. De hát olyan sokan vannak!

– Kik vannak olyan sokan?

– A halott lányok. Rengetegen. Bár azt mondtad, hogy eltűnt, és nem halt meg, igaz? A nagynénédnek nyoma veszett.

– I-igen.

– És itt élt, ebben a lakásban? – Heather úgy nézett körül, mintha képzeletben 1982-ben járna, pontosan úgy, ahogy én tettem.

– Igen, azt hiszem.

– Megnézted már az albérlők listáját?

– Szerinted megengednék?

Heather elgondolkodott.

– A főbérlő az apukám jó barátja. Megkérdezhetem, hogy vannak-e feljegyzései 1982-ből. Talán a Felli Központi Könyvtár archívumában is lehet találni valamit. Itt semmi nincs digitalizálva. Mintha megállt volna az idő.

– Olyan embereket keresek, akik ismerték a nénikémet – magyaráztam. – Megvan a régi szobatársának a neve. Az interneten talált információk alapján még most is a környéken él. Szeretném megkeresni őt és beszélni vele. A nagynéném az Alkony Motelben dolgozott, talán valaki az ottaniak közül is emlékszik rá.

Heather bólintott, mintha semmi különös nem lenne ebben az egész históriában.

– Segítek neked. Fellben születtem, és itt is nőttem fel. Ráadásul a megoldatlan bűnesetek kibogozása afféle hobbim.

Alig hittem a fülemnek.

– Nekem is.

Rám villantotta féloldalas mosolyát.

– Hát akkor ezzel el is dőlt. Nem gondolod?

– Mi dőlt el?

– Hogy ide kell költöznöd – felelte. – A sors akarta így. Maradj itt, amíg szükséges, és segítek megkeresni a nénikédet!

FELL, NEW YORK ÁLLAM
2017. NOVEMBER

Carly

Mint kiderült, Heather nem hazudott, amikor azt mondta, hogy mindent tud Fellről.

– Apukám egy kocka – közölte lemondón. – Szerinte a nyaralás az, hogy elmegyünk egy tipikus amerikai kisvárosba, és körbesétáljuk. Megőrül a történelemért, kiskoromban rengeteget mesélt ennek a helynek a történelméről is. Úgy látszik, a különcség családi vonás.

Órákkal később a C lakásban üldögéltünk. Elhoztam a holmimat a hotelból, és a második hálóba költöztem. Pizzát rendeltünk, és kezdett besötétedni, annak ellenére, hogy alig múlt vacsoraidő.

Én a kanapén ültem, Heather pedig a padlón feküdt, és még mindig a poncsóját viselte. Elmesélte, hogy két évvel ezelőtt volt egy hatalmas biciklis balesete, és a visszamaradó hátfájdalom mindennapossá vált.

– Az egyik csigolyám elmozdult, és nyomja az alatta lévőt – magyarázta. – Azt mondják, hogy műtétre lenne szükségem, de képtelen vagyok rávenni magam. Túlságosan gyengék az idegeim.

Láttam a gyógyszerekkel teli polcot a fürdőben, amikor bepakoltam a cuccaimat, ezért inkább nem kezdtem kérdezősködni.

– Engem mindössze 1982 érdekel – emlékeztettem rá, miközben visszadobtam a pizza szélét a dobozba. – Nem vagyok kíváncsi a régi várakra és ágyúkra.

– Ha-ha! – Heather nevetést imitált lent a padlón. Behajlított térdekkel, a talpát a földre szorítva feküdt, a sápadt kezét pedig a hasán nyugtatta, miközben a plafont bámulta. – Fellben nincsenek várak és ágyúk. Ez egy nagyon fura hely. Kissé beteges, pont, mint én.

– Olvastam pár dolgot az interneten. Jó néhány megoldatlan gyilkosság köthető ide.

– Ó, abból rengeteg van nálunk! És nemcsak megoldatlanból, de lezárt ügyekből is. Nem ismerem a pontos számokat, de a lakossághoz viszonyítva az egy főre jutó gyilkosságok száma olyan magas, hogy szerintem az egész országban az élen járunk. New York államban biztosan. – Felemelte a kezét, én pedig beleejtettem egy szelet pizzát. – Nem tudom megmagyarázni, egyszerűen csak különös ez a hely. Mesélj még a nénikédről!

Beszéltem neki Vivről, arról, hogy az éjszaka közepén szívódott fel az Alkonyból. Odaadtam a két újságkivágásomat.

– Hm – tűnődött Heather, ahogy a papírokat nézegette. – Nem volt pasija, nem drogozott. „Csinos és vonzó.” Nos… a szobatársának benne kell lennie a telefonkönyvben, ha valóban itt lakik Fellben. – Visszaadta az újságcikkeket, és ismét a plafont kezdte bámulni. – Szóval az éjszakai műszakban dolgozott, és eltűnt. Nem is hinnéd, hány emberrel történik ilyesmi: hirtelen köddé válnak. Nyitva hagyott ajtók, pulton felejtett étel, ajtó mellett heverő cipők maradnak utánuk. Lehetetlenségnek tűnik, mégsem az.

– Tudom – feleltem. – Szerinted a rendőrségen megengedik, hogy belenézzek a feljegyzéseikbe?

– Fogalmam sincs, de egy ilyen régi ügynél semmit nem tartok kizártnak. Egypár netes „detektív” megpróbált információt kicsikarni a felli rendőrségtől, de nem jutottak semmire. A te eseted azonban más. Te az áldozat családjához tartozol.

– Csak nem nyomozónak készülsz? – kérdeztem, miközben eltettem a dossziét.

Heather felnevetett.

– Aligha. Nem bírnám idegekkel. Középkori irodalmat tanulok, az sokkal inkább az én stílusom.

– Középkori irodalmat is tanítanak itt a főiskolán?

– Gyakorlatilag csak ilyet tanítanak. A suli teljes neve Felli Szabad Bölcsészeti Főiskola. Görög irodalom, latin, klasszikus művészetek, orosz irodalom, ilyesmik. Elég kicsi magániskola, amit a város leggazdagabb embere alapított száz évvel ezelőtt, csak azért, hogy legyen mivel hencegnie. Mindössze háromszázan járunk oda. Sosem voltam olyan órán, ahol tíznél többen lettünk volna.

– Diplomát is ad?

– És mondd csak – Heatherből majd kibuggyant a nevetés –, mégis mit kezdenék egy középkoriirodalom-diplomával? Attól tartok, a praktikum nem tartozik a Felli Főiskola erényei közé. Felvételizned kellene. Szeretek oda járni.

– Én közgazdasági suliba járok – mondtam.

– Carly! – Heather annyira megütközött, mintha legalábbis azt mondtam volna, hogy pornósztárnak készülök. – Nem tanulhatsz közgazdaságtant! Te felli lány vagy, én már rájöttem.

Átnyújtottam neki még egy szeletet. Lehet, hogy ez a lány kicsinek tűnt a poncsó alatt, de szinte egy az egyben lenyelte a pizzát.

– Visszatérhetnénk a város történetéhez?

– Jól van – felelte, és lenyelte a falatot. – Az Alkony Motel… Hadd gondolkodjam! A hetvenes években egy rövid ideig úgy tervezték, hogy Fell afféle turistacélpont lesz, hiába nincs se tó, se hegy, se semmi látnivaló. Egy hatalmas vidámparkot akartak építeni, ami több ezer embert csábítana ide évente, így hát fejlesztésekbe kezdtek; ekkor épült az Alkony, néhány másik motel, fagyizók és éttermek. A legtöbbjük mára bezárt, de az Alkony kitart.

– Nem ment csődbe?

– Hát eléggé lepukkant – ismerte be Heather. – Talán a drogdílerek járnak oda, meg a hozzájuk hasonló emberek. Fogalmam sincs. A gimiben néhány srác szeretett hétvégenként ott piálni, de a szüleim elég konzervatívak, és sosem engedtek el.

Magam mellé húztam a laptopot, és felnyitottam; közben járt az agyam.

– Állítólag kísértetek járják – mondta Heather.

– Komolyan? – kérdeztem vissza meglepetten.

– Hát persze! – felelte. – A Ragyogás óta minden hotelt szellemek laknak, nem igaz? Lefogadom, hogy sok ember meghalt már ott.

A laptopomon éppen Fell térképe volt megnyitva, és egy apró, piros pötty jelezte az Alkony helyét. Ha a motel az 1970-es években épült, akkor 1982-ben még viszonylag újnak számított. Vajon már akkor is fura alakok szálltak meg ott? Már akkor is szellemek járták?

Graham hülye történeteit és az alkalmanként megnézett horrorfilmeket leszámítva nemigen foglalkoztam a kísértetekkel, nem érdekelt, hogy léteznek-e, vagy sem. Ám Viv régi lakásában ücsörögve – ott, ahol azelőtt élt, mielőtt felszívódott volna –, bevallom, felmerült bennem a lehetőség. Eljátszottam a gondolattal, hogy ha léteznek szellemek, talán ő is itt van most valahol. Itt kukucskál az ablakon, vagy fogságba esett az ajtónyílásban, és onnan figyel minket. Vajon akkor is visszatérne, ha tényleg meggyilkolták? Ide jönne a régi lakásába, vagy máshová? Ha minden ember, aki valaha élt, szellemként térne vissza, a világ nem lenne tele kísértetekkel?

Megdörzsöltem a szemem a szemüvegem alatt, és így szóltam:

– Heather, nem vagy fáradt?

A padlón fekve válaszolt.

– Én sosem fáradok el. Mondtam már, álmatlanságban szenvedek.

– És nem kell tanulnod, vagy ilyesmi?

– Kétszer kiolvastam a tankönyveimet. Végül is mindenkinek szüksége van valamilyen olvasnivalóra.

Elmosolyodtam.

– Hát, ha nem kell tanulnod, lenne kedved eljönni velem az Alkony Motelbe?

Hirtelen felbukkant a feje a vintázs dohányzóasztal pereme fölött.

– Komolyan?

Vállat vontam.

– Fogalmam sincs, mit találok ott, de ha már eddig eljöttem, akár oda is mehetnék. Úgysincs jobb dolgom.

Teljesen felvillanyozódott, ahogy arra számítottam.

– Másra sem vágyom jobban.

Becsuktam a laptopot.

– Akkor indulás!

FELL, NEW YORK ÁLLAM
1982. SZEPTEMBER

Viv

Nem mondhatni, hogy Fellben akart maradni, mégis így történt. Újabb éjszakát ledolgozott az Alkonyban, aztán még egyet és még egyet. Janice fizetett neki valamicskét, és Viv talált egy kis lakást a Greville Streeten, ahol alacsony volt a bérleti díj. Lett egy szobatársa is, Jenny, aki a helyi idősek otthonában dolgozott éjszakás nővérként, szinte ugyanazokban az órákban, mint Viv. Jenny belefáradt az életébe, nemrég lett szingli egy csúnya szakítás után, és cseppet sem érdekelte Viv. A két lány jött-ment; egész nap aludtak, aztán egész éjjel dolgoztak.

– Nem fér a fejembe – mondta Jenny egyik este. Éppen a blúzát készült kivasalni, és a vasalón lévő gombokkal játszadozott, amíg várta, hogy a gép felmelegedjen. – Úton voltál New Yorkba. Miért nem léptél le innen?

Viv a konyhapultnak támaszkodva a People magazint olvasta, és éppen lapozott egyet.

– Ezt anyám miatt találtam ki – felelte. – Igazából nem akartam New Yorkba menni, csak eljönni otthonról.

– Ezt megértem – értett egyet Jenny. Hamvasszőke tincsei, tépett frizurája Heather Locklearhez hasonlította. Megnyalta az ujja végét, és óvatosan a vasaló lapjához érintette, hogy lássa, elég meleg-e már. – De ez mégiscsak Fell. Önszántából senki nem akar itt maradni. De komolyan! Mindenki lelép innen.

– Te is itt vagy – mutatott rá Viv.

– Csak azért, mert jó állásom van. De nyugodj meg, ami késik, nem múlik. – Ismét megnyalta az ujját, és a vasalóhoz érintette. Ezúttal azonban a mozdulatot egy szisszenő hang kísérte, Jenny pedig elrántotta a kezét. – Hamarosan találkozom egy gazdag, jóképű pasival, és hozzámegyek az első adandó alkalommal. A feministák szerint ez rossz döntés, de szerintem akkor is ez a legjobb megoldás.

– Ennyi? – kérdezte Viv. – Férjhez menni?

– Miért ne? – Jenny vállat vont, a vasalódeszkára húzta a blúzát, és vasalni kezdett.

Viv nem akart megházasodni. Találkozgatott ugyan fiúkkal, csókolózott is velük. Matthew Reardonnak még azt is hagyta, hogy a nadrágjába dugja a kezét. Persze ezt is csak azért, mert már a harmadik randijukon voltak, és a fiú elvárta tőle. Az ujja cigitől bűzlött, ami nagyon taszította. Illinois-ban az egész élete a mások elvárásainak való megfelelésről szólt, sosem arról, amit valójában ő szeretett volna.

– Nem akarsz kezdeni valamit az életeddel? Valami fontosat – faggatta Jennyt.

A szobatársa azonban kitartott a véleménye mellett.

– Ha tényleg valami nagy terved volt az életeddel, New Yorkba kellett volna menned, nem gondolod?

Talán. Elég nagy butaság volt azt gondolni, hogy a sorsa előre meg van írva. És még ennél is nagyobb butaság azt hinni, hogy a sors hozta őt Fellbe. Grisham Viv családjáé volt, New York pedig mindenki másé. Fell – a maga bizarr módján – Vivhez tartozott.

Vett magának egy autót, egy használt Cavalier-t; ez volt az első saját kocsija. Kétszáz dollárt ki kellett vennie a bankszámlájáról, hogy kifizethesse, mégsem érezte az ilyenkor általában rátörő kétségbeesést.

A Royal egy belvárosi mozi volt, egy sötét kis lyuk, ami régi klasszikusokat vetített egy dollárért. Viv a műszakja előtt néha beugrott az egyik korai vetítésre, és a majdnem üres teremben ücsörgött. Megnézte az E. T.-t, a Garni-zónát és egy emlékezetes estén a Poltergeist: Kopogó szellemet. Szendvicset evett a Híres Felli Ételbárban, ami a mozi utcájában állt, és néha elsétált a sarokra egy ötvencentes tejturmixért a Turmix Palotába. Levágatta a haját is, amit korábban hosszan viselt, mint minden lány Grishamben.

– A jókislányoknak nem rövid a hajuk – mondogatta gyakran az édesanyja. Viv világosbarna tincseit vállig érőre vágatta, oldalt és felül pedig hajlakkal feltupírozta.

Telefonált az anyjának, aki rettentő dühös volt rá, annak ellenére, hogy mégsem New Yorkban, a bűn melegágyában kötött ki.

– Egy centet sem küldök neked – mondta az anyja. – Biztos drogra költenéd, vagy hasonlóra. Most aztán megláthatod, milyen is felnőttnek lenni. Miért nem hasonlítasz jobban Debbyre?

Debby, Viv kishúga volt a tökéletes lánya anyjuknak. Tizennyolc éves volt, és tanár szeretett volna lenni. Grishamben akart maradni, ott akart dolgozni, férjhez menni és nagy valószínűséggel meghalni is. Számára Viv nyughatatlansága teljesen ismeretlen fogalom volt.

– Túlórákat vállaltam a fagyizóban, és a főiskolára gyűjtök – mondta Debby a telefonban. – Szerintem megőrültél.

– Igyekezhetsz, amennyire csak akarsz – szólt Viv. – Apu akkor sem jön vissza. Nem törődik velünk.

– Ez aljas volt – felelte Debby. – Úgyis fel fog hívni. Nemsokára.

– Nem, nem fog – közölte szilárdan Viv. – Új felesége van, és az új feleségétől hamarosan új gyerekei lesznek. Nem fogok ülni és várni, hogy minden visszatérjen a régi kerékvágásba, és neked sem kellene.

Debby motyogott még valamit, de Viv már nem hallotta. Elvette a fülétől a kagylót, és véget vetett a beszélgetésnek. Hallotta a kattanó hangot, ami azt jelezte, hogy megszakadt a kapcsolat.

Éjszaka egészen másnak tűnt a világ. Nem pusztán sötétnek vagy csendesnek: másnak. A hangok és az illatok is másképp jelentek meg. A Hatos utat kísérteties, zöldes fény világította be az üresen tátongó égbolt alatt. Viv teste teljesen kihűlt, a bőre pedig nyirkos lett az izzadságtól. Éhes volt, ugyanakkor émelygett. Az első néhány átvirrasztott éjszaka után már nem volt fáradt, ám néha előfordult, hogy úgy érezte, mintha homokszemcsék lennének a szemhéja alatt, amik elhomályosították a látását, és a halántéka is lüktetett. Mindig hajnali három órakor jött a mélypont, szinte önkívületbe került, és félig őszintén hitt benne, hogy bármi megtörténhet: kísértetek, tündérek, az időutazás vagy az Alkonyzóna bármelyik epizódja, amit már annyiszor látott.

És valahogy mégis élvezte.

Az éjszaka emberei mások voltak a nappalénál. Fell rendes polgárai – bárkik is voltak azok – mélyen szunyókáltak hajnali háromkor. Ezek az emberek sosem találkoztak azokkal, akikkel Viv: a házasságtörőkkel éjjeli légyottokon, a kiütött kamionsofőrökkel, akik ki tudja, mit vettek be, hogy ébren maradjanak, vagy a feketére festett szemű nőkkel, akik hajnali ötkor kijelentkeztek és elkeseredetten hazamentek. A kisvárosi Viv Delaney sosem találkozott volna ilyenekkel, ha száz évig él is. Nem is elegyedett volna szóba velük. Volt bennük valami zabolátlan vadság, ami szöges ellentétben állt magával az élettel. Sosem hitte volna, hogy ilyen emberek léteznek, amíg abban a kényelmes kis burokban élt Illinois-ban. Nem volt ebben semmi költői, valami mégis vonzotta Vivet. Egyenesen csodálta őket. Képtelen volt hátat fordítani.

Az Alkony az éj leple alatt kelt életre. A csokiautomata mély, búgó hangot adott ki az éjszaka közepén, a mellette álló jéggép pedig időről időre zörögni kezdett, mintha valaki rázná. Az üresen álló és a vendégek elől elkerített medencében falevelek kavarogtak, annak ellenére, hogy a nyár utolsó hónapjában jártak. A falakba épített csövek néha-néha felmordultak, és amikor a vele szemben lévő telefonon felvillant egy lámpa – azt jelezve, hogy valamelyik szobából épp hívást indítottak –, alig észrevehető