Jacknek, Maggie-nek és Mr. Hobbesnak;
és Ben kedves emlékének

1.

A ló gyomrában: forróság, sötétség, veríték, félelem. Bezsúfolódnak, akár olajbogyók az agyagkorsóba. Utálja ezt az összezártságot. Mindig is utálta. Még a tiszta, illatos testektől is a rosszullét kerülgeti – ezek a férfiak pedig bűzlenek. Talán jobb volna, ha mozdulatlanok lennének, de nem azok. Mind fészkelődik, próbál kicsivel több helyet kikönyökölni magának; mind egymásba gabalyodik, és úgy tekereg, akár férgek a lótrágyában.

Vörösférgek.

A szó örvényként szippantja magába, húzza le, le, le a múltba, vissza egészen a nagyapja házáig. Süldőkorában – amiből egyesek szerint máig nem nőtt ki – minden reggel lejárt az istállóba: végigszaladt a magas sövények közé ékelődő csapáson; lélegzete ott bodorodott a levegőben, ahogy a csupasz gallyak felcsillantak a vöröses fényben. Amint kifordult a sövény mögül, már látta szegény öreg Rúfuszt az első karám kapujánál ácsorogni – vagyis inkább nekitámaszkodni. Rúfuszon tanult meg lovagolni, ahogy mindenki, mert nem akadt nála megbízhatóbb jószág. Azzal tréfálkoztak, ha valaki kibukna a nyeregből, csak felemeli a patáját, és visszasegíti a nyeregbe. Csupa boldog emléket őrzött róla, ezért alaposan megvakargatta Rúfuszt azokon a helyeken, amiket a szelíd jószág nem érhetett el, azután belefújt az orrlyukába, hogy összekeveredő lélegzetük meghitt, otthonos hangot hallasson. A biztonság hangját.

Istenek, de szerette azt a lovat – jobban az anyjánál, jobban a dajkájánál, akitől amúgy is elválasztották, mihelyt betöltötte a hetedik évét. Rúfusz. Még a nevük is köteléket formált: Rúfusz, Pürrhosz. Mindkettő azt jelenti: „vörös” – azok is voltak mindketten, kirívóan vörös hajú-szőrű teremtmények, bár Rúfusz esetében az árnyalat inkább vörösesbarnába hajlott. Csikókorában úgy fénylett a szőre, akár az első őszi vadgesztenye, de aztán persze megöregedett. És megbetegedett. Előző télen a lovász meg is jegyezte: „Kilátszanak a bordái.” Azután minden hónapban egyre csak fogyott: medencéje, vállcsontja szinte átdöfte a bőrét; négy lábon járó csontvázra kezdett emlékeztetni. Még a zsenge nyári fűtől se rakódott zsír a csontjaira. Egy nap, mikor az istállófiú összelapátolta szerteszét hagyott potyadékát, Pürrhosz rákérdezett:

– Miért ilyen?

– Vörösféreg – jött a válasz. – A szerencsétlen, teli van velük.

Vörösférgek.

Ez a szó kíséri most el a pokolba.

*

Megengedték nekik a faggyúgyertyát, de csak azzal a szigorú meghagyással, hogy ki kell oltani őket, amint a ló mozogni kezd. Csenevész, imbolygó fények, de nélkülük még fojtogatóbb lenne a sötétség és a rettegés. Ó, igen, a rettegés. Hiába is akarná tagadni: félreismerhetetlenül jelen van, kiszáradt torkában és renyhe beleiben. Imádkozni próbál, de egyik isten se hallja, lehunyja hát a szemét, és azt gondolja: Atyám. Esetlen a szó, mint egy új kard, mielőtt megszokná a fogását. Látta valaha az apját? Ha meg is történt, még kisded korában, túl fiatalon ahhoz, hogy emlékezzen élete legfontosabb találkozására. Megpróbálkozik inkább az Akhilleusszal – egyszerűbb és kényelmesebb a nevét használni, amit a sereg bármely katonája megtehet.

Elnézi a szemközt ülők sorát, látja alulról megvilágított arcukat, a szemükben táncoló parányi lángokat. Ezek a férfiak harcoltak atyja oldalán. Ott van Odüsszeusz: sötét, vékony és menyétszerű, az egész vállalkozás szülőatyja. Ő tervezte a lovat, és felügyelte az építését; ő fogta el és kínozta meg a trójai herceget, hogy kiszedje belőle a városi védőművek részleteit – végül pedig ő találta ki a mesét, ami bejuttathatja őket a kapukon. Ha mégsem, egyetlen éjszaka alatt odavész a görög sereg összes vezére. Milyen lehet ekkora felelősséget hordozni? Mégsem tűnik úgy, mintha Odüsszeusz különösebben aggódna. Pürrhosz szándékán kívül elcsípi Odüsszeusz tekintetét, és Odüsszeusz mosolyog. Ó, igen, mosolyog, barátságosnak tűnik, de igazából mi jár a fejében? Azt kívánja, bárcsak Akhilleusz volna itt a haszontalan kis korcs fia helyén? Ha így gondolja, igaza van: Akhilleusznak kéne itt lennie. Ő nem rettegne.

Ahogy továbbhalad a sor mentén, egymás oldalán látja Alkimoszt és Automedónt: egykor Akhilleusz fegyverhordozói voltak, most az övéi. Bár ennél azért többek. Ők irányítanak, amióta csak megérkezett – terelgetik a zöldfülű parancsnokot, orvosolják a hibáit, igyekeznek jó színben feltüntetni a harcosok előtt. Hát, a mai napon – vagy inkább éjszakán – ez is megváltozik. Holnap majd belenéz azok szemébe, akik Akhilleusz oldalán küzdöttek, és nem lát mást, csakis tiszteletet, amit Trójában vívott ki. Persze nem fog kérkedni, jószerével meg sem említi. Nem kell megtennie, hisz mindenki tudni fogja; mindig tudják. Néha látja, mikor rápillantanak, látja szemükben a kétkedést, de ennek holnapra vége. Ma éjjel…

Istenek, szarnia kell. Kihúzza magát, próbál ügyet sem vetni feszítő beleire. Mikor bemásztak a lóba, sokat tréfálkoztak azon, hová tegyék a szaros vödröket.

– A ló seggébe – vágta rá Odüsszeusz –, hová máshová? – A felvetést kirobbanó nevetés követte, a hátul kuporgók kárára. Eddig még senki sem használta a vödröket, és ő semmiképp sem akar első lenni. Mind fintorognának és az orruk előtt legyezgetnének. Ez nem igaz… nem igazság! Magasztosabb dolgokra kéne gondolnia: a háború lezárására és a dicsőségre – az ő dicsőségére. Évek óta erre készül, mióta csak elég idős, hogy elbírja a kardot. Még azelőtt is, öt-hatévesen, kihegyezett botokkal harcolt. Sosem volt olyan, hogy ne harcolt volna; kis öklével püfölte még a dajkáját is, ha le akarta nyugtatni. Erre most, mikor végre megtörténik, mikor végre valósággá válik, csak erre képes gondolni: S ha összeszarom magam?

A feszítő érzés mintha csillapodna. Talán mégsem lesz gond.

Nagy odakint a csend. Napok óta lármáznak: hajópallók ropognak, harcosok dalolnak, dobok dübörögnek, zúgattyúk zúgnak, papok kántálnak – mindez a lehető leghangosabban, hogy a trójaiakhoz is elérjen. Azt kell hinniük, hogy a görögök valóban távoznak. Semmi sem maradhat a kunyhókban, mert a trójaiak legelső dolga lesz felderítőket küldeni a partra, hogy meggyőződjenek róla, csakugyan hátrahagyták a tábort. Nem elég elköltöztetni a harcosokat és fegyvereket. Asszonyok, lovak, bútorok, jószágok – mindennek mennie kell.

A ló belsejében egyre feszültebb morgolódás hallatszik. Nem szeretik ezt a csendet; olyan érzés, mintha őket is a sorsukra hagyták volna. Pürrhosz kitekeredett testtel, hunyorogva kémlel a palánkok résén, de semmit sem lát.

– Mi a szar folyik odakint? – kérdi valaki.

– Ne aggódj – felel Odüsszeusz –, visszajönnek.

S csakugyan: néhány perccel később léptek közelednek a parton, nyomukban egy kiáltással:

– Megvagytok odabent?

Helyeslő morgás.

Azután, mintha órák telnének el – bár talán csak percek –, mielőtt a ló egy rándulással megindul. Odüsszeusz nyomban felemeli a kezét, mire a fények kialszanak, egyik a másik után.

Pürrhosz behunyja szemét, és elképzeli a verítékben úszó görbe hátakat, amint átvonszolják ezt a monstrumot a megbolygatott földön. Hengeres görgőket használnak, de így is hosszú ideig tart – kátyús a csatatér, tele a tíz hosszú éve tartó háború hegeivel. Tudják, hogy közelednek, mert a papok rázendítenek városvédő Athéné dicshimnuszára. Városvédő? Ez valami otromba tréfa? Rohadtul reméli, hogy ezt a várost nem védi meg. A rángatózás végül abbamarad. Ahogy a lóban kucorgó harcosok egymáshoz fordulnak, a borongós félhomályban arcuk nem több elmosódott foltnál. Ez már az? Ott vannak? Egy újabb himnusz Athéné dicséretére, azután, hogy még háromszor az istennő kegyéért folyamodnak, szétszélednek a férfiak, akik egészen Trója kapujáig vonszolták a lovat.

Dicshimnuszokat és fohászokat kántáló hangjuk lassan semmivé foszlik.

– Most mi lesz? – suttog valaki.

– Várunk – felel Odüsszeusz.

*

Hígított borral teli kecskebőr iszák jár kézről kézre, bár inni senki nem mer, csak megnedvesítik az ajkukat. A vödrök máris kétharmadig tele, s ahogy Odüsszeusz megfogalmazta: egy hugyozó faló épp elég ok a gyanakvásra. Fülledt a levegő; minden bűzlik a frissen vágott fenyő gyantájától – s ekkor valami nagyon különös dolog történik: szájában érzi a gyantát, és orrában a forróságot. Mintha megperzselné az orrlyukait. Nem ő az egyetlen, aki gyötrődik. Makháónról szakad a verejték – messze több súlyt cipel, magán, mint az ifjabbak, akik véznák, akár a kiéhezett kutyák, melyek most is ott szaglásznak kihalt kunyhóik körül, és nem értik, hová tűnt mindenki. Próbálja elképzelni a sorsára hagyott tábort. A csarnokot, ahová tíz nappal atyja halála után tette be először a lábát, hogy leüljön Akhilleusz székébe, és a faragott hegyi oroszlánok fején nyugtassa kezét, ujjai hegyével a bestiák vicsorgó szájában, miként Akhilleusz tehette minden este – de közben végig imposztornak érezze magát: kisfiúnak, akit engednek fennmaradni. Ha lenézett, lábai ott ingáztak alatta, csaknem fél méterre a földtől.

Holnap reggelre talán halott lesz, de erre gondolni sem érdemes: a harcos utolsó órája éppen akkor üt, amikor eljön az ideje, és semmit sem tehet, amivel egy percnyit is elodázhatja a véget. Forgatja a fejét, tulajdon feszültségét látja visszatükröződni az arcokon. Még Odüsszeusz is rágja a körmét. A trójaiak mostanra biztosan hírét vették, hogy a hajók vitorlát bontottak, és a görög tábor elnéptelenedett, de vajon hisznek-e benne? Priamosz ötven éve uralja Tróját; az agyafúrt vén róka nem dől be egy ilyen cselnek. A faló csapda, igazán briliáns csapda – no de ki van benne?

Odüsszeusz felszegi a fejét és fülel. Egy pillanattal később már ők is hallják: mormoló trójai hangok, kíváncsian, nyugtalanul. Mi ez? Mit keres itt? A görögök csakugyan feladták, és hazamentek, hogy hátrahagyják ezt a kivételes ajándékot?

– Kivételesen haszontalan – jegyzi meg valaki.

– Miért mondod, hogy haszontalan, ha azt se tudod, mire való?

– Talán nem tudom, mire való, de egyet tudok: a görögökben nem lehet bízni.

Helyeslő morgás.

– Különben is, honnét tudjuk, hogy üres? Honnét tudjuk, hogy nincs benne valaki?

A gyanakvás páni rémületté terebélyesedik.

– Gyújtsuk fel.

– Az ám, gyújtsuk fel a nyavalyást. Akkor rögvest kiderül, van-e benne valaki.

Az ötlet gyökeret ver, hamarosan mind ezt kántálják:

– Gyújtsuk fel! Gyújtsuk fel! Gyújtsuk fel!

Pürrhosz körülnéz, és félelmet lát minden arcon. Nem is félelmet: rettenetet. Csupa bátor harcos, a görög sereg színe-java, de aki azt állítja, hogy nem tart a tűztől, az vagy hazug, vagy sült bolond.

GYÚJTSUK FEL! GYÚJTSUK FEL! GYÚJTSUK FEL!

Egy fatákolmány tele emberekkel… úgy lángol, mint egy hájjal megkent halotti máglya. S mit tennének a trójaiak a sikolyaik hallatán? Elszaladnának vedrekért és vízért? Azt leshetnék; körbeállnának és röhögnének. A visszatérő sereg nem találna mást, csak üszkös gerendákat és köztük megégett férfiakat ökölvívóként összeszorított kézzel, a gyötrelmes tűzhalál áldozataiként. S felettük, a falakon, a rájuk várakozó trójaiakat. Pürrhosz nem gyáva – nem lehet, ha az életét kockáztatva bemászott ebbe az istenverte lóba –, de akkor sem akarja nyársra tűzött malacként végezni. Akkor már jobb kitörni és harcolni…

Már felemelkedne, mikor egy lándzsahegy fúródik a levegőbe a két szemközt ülő harcos feje közt. Látja döbbenettől elfehéredő arcukat. Mindenki tüstént a monstrum közepére húzódik, minél távolabb a falaktól. Odakint torkaszakadtából süvölt egy asszony:

– Ez csapda! Hát nem látjátok, hogy csapda?

Egy másik hang válaszol, egy férfié – koros, mégsem erőtlen, annál inkább tekintélyes. Csakis Priamosz lehet.

– Kasszandra – szól. – Menj most haza, eredj.

Odabent, a lóban a harcosok vádló pillantásokkal illetik Odüsszeuszt, a terv értelmi szerzőjét, de ő csak a vállát vonogatja, és megadóan felemeli a kezét.

Újabb kiáltozás odakint. Az őrök találtak valakit, aki a kapu közelében ólálkodott; most Priamosz elé vonszolják, és térdre kényszerítik. S ekkor, végre-valahára, Szinón beszélni kezd: eleinte bizonytalan hangon, de azután egyre nagyobb átéléssel, ahogy belemelegszik a történetbe. Pürrhosz Odüsszeuszra sandít, és látja, ahogy ajkai együtt mozognak Szinónéval. Az elmúlt három hétben ő tanítgatta: sokszor órákon át járkáltak fel-alá az arénában, csiszolgatták a mesét, próbálták megválaszolni az összes kérdést, ami csak felmerülhet a trójaiakban.

Minden részlet oly meggyőző, amennyire csak lehet. A görögök azt hiszik, elhagyták őket az istenek – kivált Athéné, akit súlyosan megsértettek. A ló engesztelő áldozat, amit haladéktalanul Athéné templomába kell vinni. Persze nem is a részletek számítanak. Minden azon múlik, mennyire ismeri Odüsszeusz Priamosz jellemét. Alig hétéves fiúként Priamoszt foglyul ejtették egy háborúban, és váltságdíjat követeltek érte. Barátok nélkül, magányosan kellett élnie egy idegen földön, ahol az istenekben keresett vigaszt, kivált Zeusz Xenioszban, a vendégek védelmezőjében. Priamosz uralma alatt Trója mindig is készséggel befogadta azokat, akiket saját honfitársaik űztek el az otthonukból. Odüsszeusz meséje számító módon erre épít, minden részlete azt a célt szolgálja, hogy kiaknázza és gyengeséggé silányítsa Priamosz hitét. Ha a terv elbukik, az semmiképp nem Szinón hibája lesz, aki mindent belead, jajveszékelése az eget ostromolja.

– Kérlek – hajtogatja –, kérlek, szánjatok meg, nem merek hazamenni, menten meg is ölnének.

– Eresszétek – szól Priamosz. Azután, alighanem egyenesen Szinónnak: – Köszöntelek Trójában.

*

Nem sokkal ezután kötelek hurkolódnak a ló nyakára, majd a monstrum megmozdul. Alig néhány méter után rázkódva megállapodik, gyötrelmesen hosszú percekre mozdulatlanná dermed, majd újra meglódul. Pürrhosz kikémlel a palánkok közti résen – az éjszakai levegő váratlanul hűs a szemhéján –, de csak egy kőfalat lát. Ennyi is elárulja számára, hogy a Szkaiai kapun haladnak át. Tágra nyílt szemmel összenéznek. Némán. Odakint trójai férfiak, asszonyok és gyerekek zengik városvédő Athéné dicséretét, ahogy bevonszolják a lovat a kapukon belülre. Izgatott locsogás hallatszik a kisfiúk körében, akik „segédkeznek” apjuknak a köteleknél.

Mindeközben valami különös történik Pürrhosszal. Talán csak a szomjúság teszi, vagy a hőség, ami minden korábbinál szörnyűbb, de mintha kívülről tekintene a lóra. Látja fejét a paloták és templomok tetői felett, ahogy lassan átvonszolják az utcákon. Furcsa érzés, bezárva lenni a sötétben, mégis látni a széles utakat és tágas tereket, a ló lábai körül örvénylő izgatott trójai tömeget. Csak úgy feketéllik tőlük a föld. Mint a hangyák egy rovar bábjával, ami hetekre ellátja őket élelemmel: ahogy diadalmasan bevonszolják zsákmányukat a bolyba, nem sejtve, milyen halálos fenyegetés ez a fényes lárvahéj.

A rázkódás és ringatózás végre abbamarad. A lóban mostanra mindenki rosszulléttel küzd. Újabb imádságok és dicshimnuszok után a trójaiak betódulnak Athéné templomába, hálát adni az istennőnek a diadalért. Azután megkezdődik a lakoma, az ének, tánc, ivás, sőt vedelés. A görögök figyelnek és várnak. Pürrhosz próbálja kinyújtóztatni a lábát; jobb vádlija görcsöl a kiszáradástól, és attól, hogy túl régóta kuporog ugyanabban a testhelyzetben. Mélyül a sötétség, holdfény se szüremlik be a palánkok hasadékain – holdtalan éjszakát választottak a támadásra. Hébe-hóba a kapatos trójaiak arrafelé támolyognak, lángoló fáklyáik tigriscsíkokat festenek az odabent szorongó harcosok arcára. Sisakokon és mellvérteken, kivont kardok pengéjén csillan a fény. Tovább várakoznak. Odakint, messze a sötétség méhében, fekete sarkantyús hajók szántanak fehér barázdákat a szürkén háborgó tengeren, ahogy a görög flotta visszatér. Elképzeli az öbölbe sikló hajókat, a behúzott vitorlákat, miután az evezősök átveszik a feladatukat, majd a tőkék csikorgását a kavicságyon, amint partot érnek.

A gajdolás és kiáltozás fokozatosan elhal; az utolsó részegek is hazatámolyognak vagy a kanálisban hortyognak. Hát Priamosz testőrei? Talán úgy is megőrizték józanságukat, hogy tudomásuk szerint véget ért a háború, győzelmet arattak, és nincs már ki ellen harcolniuk?

Végül Odüsszeusz jelére négy harcos a ló túlsó végében elhúzza a reteszeket, és eltávolítja az oldal két elemét. Hűs esti levegő áramlik be; Pürrhosz bőre bizsereg, ahogy a verejték elpárolog róla. Azután a harcosok, egyikük a másik után, elkezdenek lemászni a kötélhágcsókon, és körbegyűlnek odalent. Elöl támad némi tülekedés, mindenki első akar lenni. Pürrhoszt ez nem érdekli, neki elég a tudat, hogy az elsők egyike. Ahogy a lába a földet éri, egész gerince belerázkódik. Mindenki dobog a lábával, próbálja felpezsdíteni vérkeringését, mert most már bármelyik pillanatban futásnak eredhetnek. Kiragadja a fáklyát a templom falának egyik tartójából, majd vöröslő fényében elfordul, és visszanéz az utolsó harcosokra, akik nehézkesen földet érnek. A ló embereket szarik. Miután kint vannak mind, megfordulnak és egymásra merednek, arcukon ugyanazzal a kábult kifejezéssel. Bent vagyunk. Lassan tudatosul benne a felismerés, megállíthatatlan hullámként árad szét. Ott áll, ahová atyja sosem jutott el: Trója falai közt. Tovatűnik a rettegés. Minden egyszerű, minden tiszta. Odakint a sötétben kapuk várják, hogy megnyissák őket a sereg előtt. Pürrhosz megmarkolja kardját, és nekiiramodik.

2.

Egy órával később ott harcol a palota lépcsőjén, a sűrűjében. Elragadja egy haldokló szekercéjét, utat vág magának az ajtón át. A mögötte tülekedők megnehezítik a dolgát, alig tudja lendíteni a fejszét, de amint rájuk rivall, hogy húzódjanak hátra, és adjanak teret, négy-öt csapással kiszélesíti a hasadékot, azután már minden könnyű, olyan könnyű. Beront a folyosóra, ereiben érzi atyja lüktető vérét, és diadalmasan felüvölt.

A trónterem bejáratánál trójai őrök vonnak tömör falat. A görög harcosok velük tusakodnak, de ő jobbra tér, a titkos átjárót keresi, ami elvezet Hektór házától – ahol özvegye, Andromakhé immár egyedül él a fiával – egészen Priamosz lakrészéig. Odüsszeusz ezt a titkos tudást facsarta ki a megkínzott hercegből. Egy ajtó a falban, félig a paraván rejtekében, sötét folyosóra vezet, ami meredeken ereszkedik lefelé – a dohos, mellőzött helyek hűvösébe –, majd lépcsősorként kapaszkodik fel a trónterem fényességébe, ahol Priamosz mozdulatlanul várakozik az oltár előtt, mintha egész életében erre a pillanatra készült volna. Maguk vannak. Mintha még a fal túloldalán küzdő görögök és trójaiak zajongása sem érne el hozzájuk.

Meredten nézik egymást a némaságban. Priamosz öreg: riasztóan vén, törékeny teste alig bírja el a vért súlyát. Pürrhosz megköszörüli a torkát, fura, mentegetőző hangjával megtöri a csendet. Mintha megállna az idő, és nem tudja, hogyan indíthatná újra. Közelebb lép az oltár lépcsőihez, és bejelenti a nevét, ami elmaradhatatlan egy párharc előtt.

– Pürrhosz vagyok, Akhilleusz fia. – Priamosz hihetetlen és megbocsáthatatlan módon mosolyogva a fejét csóválja. Az immár felbőszült Pürrhosz egyik lábával fellép az első lépcsőfokra, és látja, ahogy Priamosz kihúzza magát, de mikor a vénember végül elhajítja a lándzsáját, az elmulasztja átütni a pajzsát, csak egy pillanatig reszketve lóg a levegőben, azután csörömpölve a padlóra hull. Pürrhosz nevetésben tör ki, és gúnykacajának hangja végre felszabadítja. Felszökken a lépcsőkön, marokra kapja Priamosz haját, és hátravonja fejét, hogy felfedje nyeszlett torkát, azután…

Azután…

Az elmúlt órában valóságos harci tébolyba lovalta magát – lába is alig érintette a földet, isteni erő töltötte be minden tagját –, ám most, mikor a leginkább hasznára lenne, mintha minden elszántság elpárologna belőle. Felemeli karját, de a penge nehéz, oly nehéz. Gyengeségét megérezve Priamosz kiszabadítja magát szorításából, és menekülni próbál, de elbotlik, és lebucskázik a lépcsőkön. Pürrhosz nyomban utoléri, megmarkolja ezüstös üstökét… ez az, ez az, most, most… de a haj szokatlanul lágy, szinte egy asszonyé, s ez a parányi részlet is elég, hogy kibillentse. A vénember torka felé hasít, de elvéti – ostoba, ostoba! –, mint egy tízéves fiú, aki próbálja ledöfni az első disznóját, csak kaszabol, egyik vágást a másik után ejti, de egyik sem elég mély az öléshez. Fehér hajával és fakó bőrével Priamosz olyan, mintha egy csepp vér se volna benne, pedig van, ó, igen, literszámra, azon csúszkál és botladozik. Végre, megragadja a vén szarost, rátérdel csontos mellkasára, de még ekkor sem képes megtenni. Felnyög tehetetlenségében.

– Akhilleusz! Atyám!

Mire Priamosz hihetetlen módon felé fordul, és újra elmosolyodik.

– Akhilleusz fia? – kérdi. – Te? Nem is hasonlítasz rá.

A leszálló vörös köd elég erőt ad Pürrhosznak, hogy még egyszer lesújtson. Egyenest a nyakára, ahogy kell. Priamosz forró vére lüktetve tör fel ökölbe szorított ujjai közt. Ez az. Vége. Hagyja a padlóra omlani a testet. Valahol, egészen közel, egy asszony sikolt. Mikor vadul a hang felé pördül, asszonyok egész csapatát látja, némelyeket csecsemővel a karjukon; mind az oltár túlsó oldalán kuporognak. Diadaltól és megkönnyebbüléstől ittasan, széttárt karokkal ront feléjük, bömböl az arcukba – BÚÚ! –, és neveti ki ijedelmüket.

Egy lány mégis megáll előtte, és meredten nézi – dülledt szemű, arca, akár a varangynak. Hogy merészel ránézni? Múló kísértést érez, hogy lesújtson rá, de időben visszakozik. Egy asszony megölésében nincs semmi dicső, különben is fáradt, még életében nem merült ki ennyire. Jobb karja ernyedten lóg alá, élettelenül, mint egy lapát. Priamosz vére feszíti a bőrét, bűzlik azzal a halas-fémes szaggal. Egy pillanatra megtorpan, lenéz a tetemre, majd hirtelen késztetésre belerúg. Priamoszra nem vár temetés, dönti el. Se tisztesség, se szertartás, se méltóság a halálban. Épp azt fogja tenni, amit apja Hektórral: harci szekere tengelyéhez köti a vénember csenevész bokáját, annál fogva vonszolja át a táboron, ám előtte maga mögött kell hagynia a sikoltozást és zokogást, ezért vakon átbotorkál a jobbján nyíló ajtón.

Sötét van, hűs és csendes; az asszonyok sikolyai is elhalkulnak. Ahogy hozzászokik a félhomályhoz, ünnepi öltözékek sorát látja, és mellettük egy széket, rajta papi ruhával. Priamosz öltözhetett ezen a helyen. Megáll az ajtóban, és fülel, érzi eltávolodni a szobát, ahogy az asszonyokat is. Minden néma, üres. Azután hirtelen mocorgást észlel a távoli sarokban. Valaki rejtőzik az árnyak közt, épp csak a kontúrjait látja. Egy asszony? Nem, a futó pillantás alapján szinte biztosan férfi. Félretolja útjából a köntösöket, előrearaszol – azután szinte felnevet örömében, megkönnyebbülésében, mert Akhilleusz áll közvetlen előtte. Más nem is lehet: csillogó vért, lobogó haj – és egy jel, végre, az elfogadás jele. Magabiztosan közelebb lép, a sötétbe fúrja tekintetét, és látja a felé tartó Akhilleuszt: egy merő vér, tollas sisakjától sarus lábáig. A haja is vörös, nem narancs- vagy répaszínű, nem, vörös, mint a vér vagy a tűz. Az utolsó pillanatban, szemtől szembe, kinyújtja a kezét, és ragacsos ujjai valami keményet, valami hideget érintenek.

Közel van, akár meg is csókolhatná.

– Atyám – mondja ki, hogy lélegzete elfelhőzze a tükör fénylő bronzát. – Atyám. – Azután újra, kevésbé magabiztosan: – Atyám?

3.

Megyünk már,
Megyünk már,
Hazamegyünk már!

Nem is tudom, az elmúlt napokban hányszor hallottam ezt az éneket – ha éneknek lehet nevezni. Harcosok csoportjai támolyogtak a táborban – részegen, petyhüdt szájjal, dülledt halszemmel –, és bömbölték teli torokból, amíg be nem rekedtek. Híre-hamva sem volt korábbi fegyelmüknek. A királyok az egész táborban azzal küszködtek, hogyan regulázzák meg őket.

Amikor egyik reggel átvágtam az arénán, hallottam Odüsszeusz kiáltását:

– Ha nem rakodjátok meg azt a nyavalyás hajót, rohadtul nem mentek sehová! – A csarnokából lépett elő, és tornáca lépcsőiről szólította meg a húsz-harminc férfiból álló csapatát. Az általános hangulatot híven jellemezte, hogy még itt, a saját táborhelyén is lándzsát hordozott. A gajdolók jó része elhátrált tőle, de ekkor egy hang harsant a tömegből.

– Hát veled mi van, furmányos gazember? Nem látom, hogy a kisujjad is mozdítanád!

Therszitész, hát persze. Ki más? Talán nem lépett ki, inkább elhátrált a többiekkel, de Odüsszeusz máris nekiugrott. Magasba emelte lándzsáját, furkósként használta boldogabb végét, egyik csapást a másik után mérte a karjára és vállára, majd ahogy Therszitész nyögdécselve összehúzta magát a földön, lesújtott párszor a bordáira, mielőtt ágyékon rúgta.

Therszitész a golyóit markolászva ide-oda hempergett, míg a többi harcos körégyűlt, és teli torokból kinevette. Jól tudták róla, hogy nagy a pofája és mindig keveri a kását, de ha dolog akad, a sor legvégére áll. Bármily borzongató örömet okozott is azzal, hogy kihívta maga ellen a hatalmasságokat, őt magát nem szerették, s nem is tisztelték. Hagyták hát fetrengeni, és szétszéledtek, talán hajót rakodni, de még inkább italt keresni, mert a vállukra vetett iszákok mind üresen lötyögtek. Néhány méterrel odébb újra rázendítettek, noha az ének minden ismétléstől egyre gyászosabbá vált.

Megyünk már,
Megyünk már,
Hazamegyünk már!

Az igazság? Senki nem ment haza. Senki nem ment sehová. Alig négy napja útra keltek volna – némelyik király, mint Odüsszeusz, már fel is szállt a fedélzetre –, amikor hirtelen fordult a szél, és valóságos orkán támadt a tengerről. Ilyen időben csak egy habzó szájú őrült hagyná el az öböl biztonságát.

– Annyi baj legyen – mondogatta mindenki. – Hamarosan elmúlik. – Csak hát nem múlt. Nap nap után, óráról órára, kitartóan zúgott az a szél, így hát itt ragadtak mind, a dicső görög harcosok, s velük együtt természetesen Trója asszonyai.

Ám előbb: Therszitész. Fölé hajoltam, és próbáltam nem hátrahőkölni a bűztől, ami tátott szájából felém gomolygott. Nem szívesen gondoltam rosszat olyasvalakiről, aki szemtől szembe furmányos gazembernek titulálta Odüsszeuszt, de Therszitész sehogy sem tudta belopni magát a szívembe. Mégis: megsebesült, én pedig az ispotály felé tartottam, ezért a karja alá nyúltam, és felsegítettem. Egy pillanatig görnyedten, a térdére támaszkodva állt, mielőtt lassan megemelte a fejét.

– Téged ismerlek. Briszéisz, igaz? – Kézfejével megtörölte vérző orrát. – Akhilleusz lotyója.

– Alkimosz nagyúr hitvese.

– Na persze, de mi van a porontyoddal? Alkimosz nagyúrnak mi róla a véleménye? Egy másik férfi fattyáról?

Hátat fordítottam neki abban a tudatban, hogy Amina most is a nyomomban jár. Ismeri vajon frigyem történetét? Hát, ha eddig nem ismerte, most már biztosan.

Néhány nappal a halála előtt Akhilleusz odaadott Alkimosznak, aki elmondása szerint felesküdött születendő gyermekem védelmére. Semmit sem tudtam erről addig a reggelig, amikor egyszerűen kirángattak Akhilleusz ágyából – vállamon egy ondófoltos lepedővel és a hajamban kenyérmorzsákkal, rosszulléttel küszködve, bujálkodástól bűzösen –, hogy hozzáadjanak Alkimoszhoz. Fura menyegző volt, ugyanakkor teljesen törvényes: egy pap elmondta az imádságokat, és skarlátfonallal összekötötte kezünket. Azt is meg kell adni, hogy Alkimosz jótállt az ígéretéért – épp ma reggel erőltetett rám egy szolgálót, hogy legyen mellettem valaki, ha elhagynám a táborhelyet.

– Egyedül nem biztonságos – hajtogatta. – Vinned kell magaddal valakit.

Így került mögém ez a lány. Amina.

Nevetséges kis menetet alkottunk mi ketten: én, a lefátyolozott és tiszteletre méltó asszony, a mögöttem kullogó Aminával. Micsoda badarság! Nem egy kamaszlány jelenléte óvott meg a táborban portyázó részegek bandáitól, hanem Alkimosz kardja, ahogy alig öt hónappal korábban Akhilleusz kardja. Abban a táborban csak egyvalami számított, egyetlen valami, éspedig a hatalom – végső soron a hatalom a gyilkolásra.

Másként kellemesnek találtam a part menti sétát, de nem aznap. A szél forró, nyirkos tenyérként taszított el a tengertől, mondván: Nem, oda nem mehetsz. „Nyirkosnak” nevezem, de mostanáig egy csepp eső sem hullt, pedig az öböl felett üllőforma felhők sorakoztak egymás hátán, és az éji sötétben villámok lobbantak a méhükben. Minden kitörni készülő viharra utalt, ami talán sosem jött el. A különös, vörösesbarna fény minden kilátszó bőrfelületet bronzzá keményített, amíg már úgy tűnt, mintha a harcosok keze és arca is ugyanabból a kemény, szívós fémből készült volna, mint a pengéik.

A sok ünneplés – ivászat, lakoma, tánc – alatt is érzékelni lehetett a nyugtalanságot. Ez a szél kezdte elnyűni mindenki idegeit, mint egy akaratos kisbaba, aki csak nem akar aludni. Éjjelente, csukott és zárt ajtók mögött se menekültünk előle. Széllökések ékelődtek minden résbe, emelgették a függönyöket, fújták el a gyertyákat, kergettek a folyosókon még álmunkban is. Az éjszaka közepén azon kaptuk magunkat, hogy éberen meredünk a mennyezetre, és ágyunk köré gyűlik minden kérdés, amit nappal sikerül távol tartanunk magunktól.

Alkimosz nagyúrnak mi róla a véleménye? Egy másik férfi fattyáról?

Várandósságom köztudomású tény lett. Átalakulásom oly észrevétlenül történt, ahogy az éjszakák rövidülnek – egyik estéről a másikra nem érzékelni a különbséget, mígnem hirtelen hűvös lesz, és beköszönt az ősz –, megítélésem pedig egy ütemben változott gömbölyödő hasammal, ami nem könnyítette meg számomra, hogy szembenézzek az érzésekkel, melyeket születendő gyermekem ébresztett bennem. Akhilleusz gyermeke. Akhilleusz fia, legalábbis a mürmidónok szerint, akik nyilván a méhembe láttak. Néha már úgy tűnt, mintha nem is csecsemőt hordoznék a szívem alatt, hanem magát a miniatűr Akhilleuszt, embrió méretűre kicsinyítve, de mégiscsak felismerhetően és teljes fegyverzetében.

Ahogy közeledtünk Agamemnón táborhelye felé, azzal az eltökélt szándékkal szegtem le a tekintetem, hogy követem lábfejem mozgását, amint eltűnik és előtűnik tunikám szegése alól – ki, be, ki, be. Egykor annyira boldogtalan voltam itt, hogy mindig rettegtem visszatérni, mégis emlékeztettem rá magam, hogy szégyenem: rablétem Agamemnón lakhelyén, Agamemnón ágyában immár a múlté. Szabad asszony vagyok, így a kapun belül érve felemeltem a fejem, és körülnéztem.

A táborhely központi terére értünk. Mikor még itt éltem, ezen a helyen sorakoztatták fel a harcosokat, mielőtt elmasíroztak a háborúba. Most az ispotálysátor állt itt, amit ideköltöztettek korábbi helyéről, az elemeknek kitett tengerpartról. Új környezetében még nyomorúságosabbnak tűnt: vásznát bűzölgő, zöld penészfoltok tarkították, miután sokáig egy hajó gyomrában raktározták. Efféle sátrakban laktak a görögök a háború első hónapjaiban, amikor még önhitten azt gondolták, hogy könnyedén térdre kényszeríthetik Tróját. Miután átvacogták az első telet a ponyvák között, egy egész erdőt kivágtak a kunyhóikhoz.

Lehajoltam a felnyitott sátorlap alatt, és egy pillanatra megtorpantam, amíg szemem hozzászokott a zöld félhomályhoz. Azt hittem, már a szél összes hangját hallottam, de a vászon csattogása és fújtatása újdonságként hatott. A szagok viszont nem változtak: az állott véré a használt gyolcsokkal teli vödrök felől, és csípős szagú friss gyógynövényeké: kakukkfűé, rozmaringé, levenduláé, babéré. Mikor még itt dolgoztam, a zsúfolt sátorban csak úgy jutottunk el egy sebesülthöz, ha átléptünk egy másikon. A hely most félig üresen állt: csak két sorban állt öt-hat marhabőr ágy. Gazdáik jórészt aludtak, csak hátul kockázott egy páros. Ezek a katonák sebesültek meg Trója utolsó ostromában. Egyikük se súlyosan, leszámítva egy harcost az első sor végén. Átfutott az agyamon: miért bajlódok egyáltalán az állapotuk felmérésével, mikor már semmi közöm hozzájuk?

Rítszá az asztal túlsó végén állt, és a derekát övező durva zsákvászonba törölgette kezét. Mosolyogva figyelte közeledésem, de feltűnt, hogy nem szalad elém, mint korábban.

– Lám, lám – szólalt meg, amint odaértem. – Nézzenek csak oda.

Eltűnődtem, mi változott. Kikerekedő hasam, vagy köntösöm míves szövése? Nem mintha bármelyik is újdonság lett volna. Azután rájöttem, hogy csakis Aminára utalhat, aki ide is követett, és most a hátam mögött toporgott.

– Ki ez? A szolgálód?

– Nem. – Fontosnak éreztem tisztázni. – Csak Alkimosz nem akarja, hogy egyedül járkáljak a táborban.

– Igaza is van. Még sosem láttam ennyi részeget. Gyere, ülj le…

Kézbe vett egy boroskancsót, és töltött három kupára valót. Miután egy pillanatig habozott, és rám sandított, Amina elfogadta az egyiket. Bosszantóan úgy viselkedett, mint egy szolgáló.

Leültem a hosszú asztalhoz, és Rítszához fordultam.

– Hogy vagy?

– Fáradtan.

Jól megnéztem. Csakugyan viharvertnek tűnt, és nem értettem az okát, hiszen ezekkel a sebesültekkel – leszámítva az első sorban fekvő súlyos esetet – könnyedén elbírt.

– Kasszandra kunyhójában alszom.

Ez mindent megmagyarázott. Eszembe jutott, hogyan lovalta magát tébolyba Kasszandra, mikor a trójai nők arra vártak, hogy a királyok megosztozzanak rajtuk – hogyan kapkodta fel és pörgette a feje felett a fáklyákat, hogyan toporzékolt, és biztatott mindenkit, hogy jöjjön, és táncoljon a menyegzőjén… Még az anyját is talpra akarta állítani, hogy vele szökdécseljen és toporzékoljon.

– Elviselhetőbb?

Rítszá elfintorodott.

– Mikor hogy… Reggelente egészen tűrhető, de éjjel rettenetes. A tűz a rögeszméje, hihetetlen, hogy képes rátenni a kezét, de így van, és minden alkalommal én kerülök bajba, az én hibám minden. Kész csoda, hogy még nem gyújtotta fel az egész tábort. Egy szemhunyást se merek aludni, miközben egész nap dolgoznom kell. Ez nem élet.

– Rád férne egy kis segítség.

– Hát, van egy lány… nem mintha hasznát venném. Nem hagyhatom rá Kasszandrát.

– Én segíthetek neki, hogy addig aludj kicsit.

– Nem tudom, mit szólna hozzá Makháón.

– Megkérdezzük. Én megkérdezem.

Megrázta a fejét. Makháón volt a sereg legfőbb gyógyítója, ám ami még fontosabb: Rítszá gazdája. Láttam, mennyire nem venné szívesen a közbenjárásomat, ezért annyiban hagytam a dolgot.

– Jó ez a bor – töltöttem ki a csendet.

– Ugye? Nem rossz.

Épp töltött még egy kupával, mikor a hirtelen széllökés feldagasztotta fejünk felett a sátrat. Riadtan kaptam fel a fejem.

– Nem aggódsz? Én félnék, hogy rám szakad.

– Bár úgy lenne.

Ránéztem, de csak megvonta a vállát, és tovább őrölte a gyógyfüveket. Furcsának tűnhet, de irigyeltem tőle a kezében szorongatott hűvös mozsártörőt. Hosszú idő telt el, mióta mellette ültem ezen a padon, de olyan boldognak sosem éreztem magam a táborban. Még most is meg tudtam nevezni az összes hozzávalót, amit felsorakoztatott maga előtt – valamennyi nyugtató hatással bírt, és erős borba keverve kiütött egy ökröt is.

– Kasszandrának lesz?

Gyors pillantást vetett Aminára, mielőtt némán mozgó ajkakkal felelt.

– Agamemnónnak. Nem tud aludni.

– Á, szegényke.

Váltottunk egy mosolyt, mielőtt biccentett Amina felé.

– Csendes.

– Lassú víz.

– Az volna?

– Nem, nem tudom, de igazad van. Nem sokat szól.

– Akkor a szolgálód?

– Nem. Pürrhosz nagyúrnál szolgál. Mindketten jól járunk. Nekem kell a kíséret, neki az, hogy kicsit elszabaduljon.

Kezdtem kínosan érezni magam. Gyermekkorom óta ismertem Rítszát, amikor még köztiszteletben állt mint gyógyító és bába. Anyám legjobb barátja volt, ezért a halála után mindent elkövetett, hogy a gondomat viselje. Évekkel később, mikor Akhilleusz kifosztotta és felégette az otthonunkat, rabnőként együtt hurcoltak minket a lürnésszoszi táborba. Ekkor lett csak igazán pótolhatatlan segítség a számomra, ahogy sok más nő számára is. Én azóta felszabadultam, és Alkimosz nagyúr asszonya lettem, Rítszá azonban rabszolga maradt. Ó, milyen könnyű azt mondani, hogy a rang, a forgandó szerencse nem viseli meg a barátságot, de tudjuk, hogy ez nem igaz. Talán egyedül csak erre a barátságra. Olyan sok szerettem elveszítettem, hogy Rítszát semmiképp nem akartam elveszíteni.

Így hát óhatatlanul is mesélni kezdtem lürnésszoszi életünkről, a közösen megélt boldogabb múltról, aminek az a pillanat vetett véget, mikor először hallottuk Akhilleusz szörnyű csatakiáltását. A társalgás így is akadozott, épp csak pislákolt, mint egy végét járó faggyúgyertya – miközben végig tudatában voltam, hogy Amina kihallgat minden szót. Egy újabb szünet után felsóhajtottam.

– Azt hiszem, ideje visszamennem.

Rítszá kurtán bólintott, és félretolta a mozsarat. Bizonytalan csókot váltottunk, épp csak összeérintettük az arcunkat, mielőtt esetlenségünkben összeakadt az orrunk. Amina le nem vette rólunk a szemét, de amint elindultam, újra lemaradt mögöttem. Hiába lassítottam, hogy egymás mellett haladjunk, ő is visszafogta a lépteit, így a minket elválasztó távolság nem változott. Felsóhajtottam, és tovább küzdöttem a széllel. Mindinkább nehezteltem Aminára a távolságtartása miatt, mert úgy éreztem, én elkövettem mindent. Emlékeztem a táborban töltött első napjaimra, mennyi segítséget kaptam a többi rabnőtől, ezért már korábban, az asszonyok kunyhójában tett látogatásaim során is igyekeztem őt felkarolni, ám mostanáig elhárította minden barátkozási kísérletem. Persze más lányokat is támogatni próbáltam, de mindenkinél inkább Aminát, talán mert annyira emlékeztetett hajdani önmagamra – ahogy figyelt, hallgatott, kivárt. A barátság sokszor hasonlóságokon alapul, közös tulajdonságok, közös érzések felismerésén, de Amina esetében ez sem érte el a kívánt hatást. Akkor már inkább kételyeket ébresztett bennem önmagam kapcsán, de így is szerettem volna kapcsolatba kerülni vele. Vissza-visszatekingettem rá, de ő leszegett fejjel bandukolt, és következetesen kerülte a tekintetemet.

Katonák csoportja gyűlt az arénába, és rugdosott egy disznóhólyagot. Legalábbis reméltem, hogy azt. A Trója elestét követő napon belebotlottam néhányukba, amint egy ember fejével játszadoztak. Ez a csapat ártalmatlannak tűnt, de akkor sem vállaltam a kockázatot. Megfordultam, Amina karjára fektettem a kezem, és biccentettem a part felé. Kezdtem azt hinni, hogy Alkimosz nem ok nélkül ítélte túl veszélyesnek a táborhely elhagyását.

A partot elhagyatottan találtuk, leszámítva az Apollón skarlátvörös szalagjaival felékesített két papot, akik zúgattyúkat pörgettek a fejük felett, talán abban a hitben, hogy zajongásukkal jobb belátásra bírhatják a szelet. Egy hirtelen támadó széllökés a szemem láttára billentette ki egyiküket az egyensúlyából, hogy minden további nélkül kiterüljön a parti homokágyon. A papok ezután feladták a kísérletezést, és lehorgasztott fejjel Agamemnón tábora felé indultak. A hozzájuk hasonlók mindenfelé az időjárás megzabolázásával próbálkoztak, és az összes praktikájukat bevetették: áldozati állatok zsigereiből jósoltak, madarak röptét figyelték, álmokat fejtettek… A szél meg csak zúgott tovább.

Miután a papok távoztak, magunkénak tudhattuk az egész partot, bár így is arcunkra kellett vonnunk a fátylat, hogy kapjunk levegőt, és eszünkbe se jutott társalogni. Egyedül nem sok esélyünk lett volna az orkán ellenében, ezért kényszerűen egymásra támaszkodtunk – a néhány percnyi küszködés több falat omlasztott le közöttünk, mint a barátkozásra tett korábbi kísérleteim összesen. Nevetgélve és kuncogva botladoztunk előre. Aminának egészen kipirult az arca; szerintem teljesen elképedt a tudattól, hogy még képes nevetni.

Eleinte a föveny mezsgyéjét követtük, ahol a partra vont hajók kínáltak némi védelmet, de sose bírtam ellenállni a tenger csábításának, meg különben is, mondtam magamban, a nedves talaj a víz közelében mindig szilárdabb. Ott könnyebb talpon maradni. Így hát addig ereszkedtünk lefelé a homok és kavics lankáján, amíg ott találtuk magunkat sárgás-szürkésen ágaskodó hullámoknál, amik azzal a feltett szándékkal robajlottak a partra, hogy elnyelik az egész földet. A parton hólyagmoszatok bűzölgő halmai sorakoztak, s köztük mindenféle elpusztult teremtmények, de ezrével, sosem látott számban: apró szürkészöld rákok és tengericsillagok, több óriásmedúza haragosvörös maggal, mintha valami készülne kirobbanni belőlük, meg sok egyéb, aminek a nevét se tudtam – mind holtan. A tenger felfalta gyermekeit.

Ahogy Trója füstölgő tornyai felé fordult, Amina arca hirtelen feszültté és elkínzottá vált. Úgy éreztem, cserben hagyom; hogy más – valaki idősebb és tapasztaltabb, mint Rítszá – tudná, mit mondjon neki, de így csak néma csendben haladtunk, amíg egy vonalba nem kerültünk Pürrhosz táborhelyével. A kapukon belül már biztonságban érezhettük magunkat, de ott még nem tartottunk. A lármás nevetés hallatán óvatosan közeledtem, az árnyak közt maradtam, és próbáltam megjósolni, mi áll előttünk. Még nem alkonyodott, de azokban a napokban sokszor annyira elfelhősödött az ég, hogy délben is éji sötétség ereszkedett ránk.

A kapun túl nyílt az a tér, ahol hadba vonulás előtt a mürmidónokat sorakoztatták fel. Most is harcosok gyűltek ide, ám maguk közt ezúttal egy lánnyal. Bekötötték a szemét és körbe-körbe forgatták, egyik férfi karjából a másikba. Nem sikoltott vagy kiáltott segítségért; talán tudta, hogy úgysem jönne senki. Amina nem láthatja ezt. Megragadtam a karját, és visszafelé mutattam, amerről jöttünk, de ő csak megigézve meredt rájuk, amíg végül úgy kellett elrángatnom. Botladozva követett a fal mentén, de még akkor is vissza-visszatekingetett a pörgő lányra és a röhögő férfiakra.

A táborban töltött első hetekben, mikor a tenger egyszerre szolgált megnyugvásként és kísértésként, mikor sokszor csak begázoltam volna a hullámok közé, hogy vissza se nézzek, felfedeztem a part minden szegletét. Ez a tudás most is a hasznomra vált. Tudtam, a dűnéken át kis csapás kígyózik egy másik kapu és az istálló felé, ezért egyenesen ezt céloztam meg. Amint elértük az első szélvédett helyet, lehuppantam a homokba, hogy összeszedjem szétszórt gondolataimat. Némi vonakodás után Amina is leült mellém, elnyúlt a hátán, és felnézett az égboltra.

Fekvő helyzetben elkerültük a pusztító erejű szél javát, bár a buckafű hosszú szálai vadul csapdostak a fejünk körül. Behunytam a szememet, és karomat az arcom fölött keresztbe fontam. Féltem, hogy Amina beszélni akar az imént látott jelenetről, és nem tudtam, mit mondhatnék neki. Az igazat, alighanem – csakhogy az sosem könnyű. A második táborbéli éjszakám Akhilleusz ágyában töltöttem – nem egész két nappal azután, ahogy levágta a férjemet s fivéreimet. Ahogy alatta feküdtem, azt gondoltam, ennél rosszabb nem történhet velem, se más asszonnyal. Azt hittem, feneketlen verembe zuhantam, ám ahogy a táborban jártam, idővel kezdtem észrevenni az egyszerűbb asszonyokat, akik a szemétben turkáltak maradékok után, akik nem tudtak mit adni a gyerekeiknek, és akik éjjelente a kunyhók alá másztak be aludni. Rövid úton felismertem, hogy számtalan sors szörnyűbb az enyémnél. Aminának is meg kellett ezt értenie – el kellett fogadnia a tábori élet könyörtelen valóságát –, mégsem tudtam összekaparni magamban annyi erőt, hogy beszéljek vele. Különben is, mondtam magamban, hamarosan megtanulja.

Mikor kinyitottam a szemem, láttam, ahogy a jó száz méternyire köröző varjakat figyeli. Mintha zavartnak tűnt volna; egy idő után felállt, és árnyékot vetett a szemére, hogy jobban lásson. Vadul verdeső fekete köntösében maga is varjúra emlékeztetett. Vonakodva emelkedtem fel, és azon tűnődtem, hogyan kerüljük el a helyet, amiről tudtam – de legalábbis gyanítottam –, mivel vonzza a varjakat. Mikor Pürrhosz diadalmasan visszatért a kifosztott Trójából, harci szekere mögött vonszolt egy véres húscafatokból és törött csontokból álló formátlan tömeget: Priamoszt. Tette egyszerre volt rettenetes és kiszámítható. Akhilleusz becstelenítette meg Hektór testét azzal, hogy a kocsijához kötötte, így hát Pürrhosz se szánhatott különb sorsot Priamosznak. Emlékeztem Akhilleuszra, amikor aznap visszatért a táborba – hogyan masírozott be a csarnokába, merítette fejét és vállát a hordóba, majd bukkant fel egy jó perc után, víztől fénylőn és vakon. Aznap is köröztek a varjak.

– Gyere. – Próbáltam némi sürgetést csempészni a hangomba. – Induljunk.

Szorosan arcom köré vontam a fátylat. Bomlás bűze kísértett a levegőben, amit Amina remélhetőleg nem érzékelt, bár eddig se kerülte el a figyelmét semmi. Ahogy lecsusszantunk a homoklankákon, kiértünk egy tisztásra – és ott volt. Nem tudhattam, hogy szándékosan választották-e éppen ezt a helyet, vagy Priamosz tetemét egyszerűen csak a sorsára hagyták, miután Pürrhosz vad vágtája véget ért. Akár a véletlen, akár a gondos tervezés folytán, de a test egy kis kaptatónak támaszkodott, így mintha félig felemelkedett volna a köszöntésünkre. Valahogy ez még szörnyűbbé tette a látványt. Semmi sem maradt az arcából: szeme és az orra vége is eltűnt. A varjak mindig a szemekkel kezdik, mert az válik el a legkönnyebben, nekik pedig sietős a dolguk. Nem egy varjú vált már a rókák martalékává, mert a kelleténél egy pillanattal tovább időzött.

Megkerülni nem tudtuk, mellette kellett hát elmennünk. Ebben a közelségben a bűz szinte tömör fallá sűrűsödött, úgy törtünk át rajta. Számon át kapdostam a levegőt, és leszegve tartottam a tekintetem, hogy minél kevesebbet lássak. Épp csak a döglegyekre nem számítottam, ahogy ezrével rajzottak, fekete pokrócot terítettek a testre. Ahogy árnyékunk rájuk vetült, felemelkedtek, csak hogy újra leereszkedjenek, amint elhaladunk. Zajongásuk addig erősödött a fejemben, amíg már azt hittem, menten széthasad. Néha még most, sok évvel később is, mikor odakint ücsörgök, és élvezem a nyáreste simogató melegét, fülembe kúszik a virágok körül kerengő méhek zümmögése és a számtalan rovar neszezése – ami elviselhetetlen.

– Hová mész? – kérdik ilyenkor tőlem. Én pedig meggyőzően felelek, mert van benne gyakorlatom, ó, igen, több is, mint kellene:

– Olyan fülledt az idő, hát nem érzitek? Miért nem megyünk inkább be?

Aznap nem tudtunk hová menekülni. Próbáltam hétköznapi dolgokra összpontosítani – mit eszünk vacsorára, és nem feledték-e el a rabnők, hogy forró fürdővel várják Alkimosz visszatértét, noha én se tudtam, mikor jön haza, ha egyáltalán. Gondoltam én mindenre, csak erre ne kelljen – egy nagy király nyomorúságos maradványaira.

Amina valamelyest lemaradt mögöttem. Elfordultam, hogy gyorsabb haladásra buzdítsam, és azon kaptam magam, hogy szólni se bírok. A bűztől émelyegve felvonta fátylát, és befogta vele orrát, úgy meredt a tetemre. Az ezüstös-véres üstökre – nem sok más maradt felismerhető, de neki éppen elég.

– Priamosz?

Bólintottam, és tovább terelgettem, de ő gyökeret vert, és csak meredt rá tágra nyílt szemmel, amely szinte egész arcát elnyelte. Azután elfordult, és okádni kezdett, egész teste görcsösen rángott az erőfeszítéstől. Néhány pillanattal később kecses mozdulattal fátylába törölte ajkát.

– Jól vagy?

Nem válaszolt. Meg kell hagyni, ostoba kérdés volt. Saruja élével összekapart annyi homokot, ami elfedte a hányadékot. Nem siette el. Ráérősen mozgott, akár egy finnyás macska. Amikor végül felém fordult, egy pillanatra meghökkentem. Nem is tudom, mire számítottam. Viszolygásra? Igen. Borzadályra? Igen. Akár még hisztériás rohamra is – de nem erre a hűvös, nyugodt és számító pillantásra. Nyugtalanná tett.

– Gyere, menjünk haza.

– Haza?

Késő lett volna másként fogalmazni, meg különben is: tetszett, vagy sem, az asszonyok kunyhója lett az új otthona. Továbbindultam abban a reményben, hogy követ, de nem tette. Mikor visszasandítottam rá a vállam felett, azt találtam, hogy tovább bámul – csak már nem Priamoszra, hanem az általa emelt kis földhányásra. Felnézett.

– Laza a föld. Könnyű felásni.

Először nem értettem. Azután:

– Nem. Nem!

– Nem hagyhatjuk csak így itt…

– Nem tehetünk érte semmit.

– De igen, tehetünk. Elföldelhetjük. – Azután, mint mikor egy kisgyerek felmondja a leckét: – Ha egy halottat nem temetnek el illendően, arra kárhoztatják, hogy örökké a földön bolyongjon. Nem léphet be a holtak világába, ahová tartozik.

– Komolyan így hiszed? Priamosznak kell bűnhődnie, amiért Pürrhosz senkinek sem engedi eltemetni? Ennyire tartod csak az istenek könyörületességét? – Minden szavam csepegett a hamisságtól. Semmi olyan nem történt velem, ami alapján okom lett volna hinni az istenek könyörületében. – Csak az számít, hogy Pürrhosz nem akarja őt eltemettetni, és amit Pürrhosz mond, az lesz.