Böszörményi Márton

Infected Monstrum

Impresszum

Napkút Kiadó Kft.
1027 Budapest, Fazekas u. 10–14.

Telefon: (1) 787-5889
Mobil: (70) 617-8231
E-mail: napkut@gmail.com
Honlap: www.napkut.hu

Szerkesztő: Nagy-Kemendy Júlia
Szöveggondozó: Kütsön Nikolett
Tördelőszerkesztő: Szondi Bence

Borítóterv: Máriás Attila

© Böszörményi Márton, 2022
© Napkút Kiadó, 2022

ISBN 978 615 6283 85 0

Támogatónk

Az kötet megjelenését a Nemzeti Kulturális Alap támogatta.

Senki nem tudta, honnan jöttek. Egy augusztusi éjszakán tucatnyi fekete kocsival áthajtottak a városon, aztán letáboroztak a Cirkusz-völgyben. Bódékat és színes terítőkkel takart padokat állítottak, onnan árulták a telefonokat. Korábban nem ismertük ezt a márkát, a Takoyagit, de hamar elterjedt, talán az árusok erőszakossága miatt, de főleg a játéknak köszönhetően. Az Infected Monstrumot csakis ezeken a telefonokon lehetett játszani, máshogy nem juthattunk hozzá. Szeptemberre már szinte mindenkinek Takoyagija volt, és mindenki az Infected Monstrumot tolta. A játék egyszerűen működött, indítás után a készülék kamerájával rá kellett fókuszálni valakire, a program felismerte az illetőt, aztán csak készíteni kellett egy képet, és a telefon memóriájában máris megjelentek az ember adatai, vagyis az avatárja. Ezeket az avatárokat kellett gyűjteni, fejleszteni őket, aztán összemérni az erejüket más játékosokkal. Az emberek egyre rosszabbul lettek, és rájöttünk, hogy ez a játék miatt van. A fényképek mintha kiszakítottak volna egy darabot az ember lelkéből, aztán ahogy az illető avatárját fejleszteni kezdték, ő maga úgy gyengült. Az avatárok erősödtek, az emberek pedig elsorvadtak. Tudtuk ezt, de mégsem hagytuk abba a játékot. Karácsonykor már csak sápadt, görnyedt hátú élőhalottak csoszogtak fel-alá a hóesésben, maguk előtt tartott telefonokkal, egymás arcába vakuzva. Fellobbanó lidércfények egy szellemvárosban. Persze azért nem játszott mindenki az Infected Monstrummal, és sokan nem is hagyták, hogy lefényképezzék őket. Nem Játékos Karaktereknek, azaz NJK-nak nevezték őket. Az NJK-k pincékben és padlásokon bujkáltak, elbarikádozták magukat az otthonaikban, és csak akkor merészkedtek ki az utcára, mikor már fogytán voltak a készleteik. Főleg hajnalban lehetett kiosonni, mert a játékosok olyankor aludtak. Vagyis pihentek, mert egy idő után már képtelenek voltak aludni. Folyamatosan álom és ébrenlét határán egyensúlyoztak, csapdába esve egy virtuális világban. Tavasszal, március-április környékén érkezett a segítség. Katonák jöttek, valamilyen különleges alakulat, elvették a telefonokat, a játékosokat kórházba vitték, az NJK-kat felszabadították. Az árusok a fekete kocsikkal addigra már régen eltűntek a völgyből. Soha nem találták meg őket. A telefonokat megsemmisítették, a játékosokra pedig hosszú rehabilitáció várt. Egy évnek kellett eltelnie, mire nagyjából visszakaptuk a régi életünket, de a játék hatása nem múlt el nyomtalanul, ezután már semmi nem volt olyan, mint azelőtt. Én nem vettem meg a Takoyagit, nem játszottam az Infected Monstrummal. Amikor durvulni kezdett a helyzet, és az emberek egyre furcsábban viselkedtek, bevetettem magam a hatodik emeleti panellakásomba, és egész idő alatt csak kétszer mozdultam ki. Konzerveken és vízen éltem, mire a katonák megérkeztek, több mint tíz kilót fogytam, és hullani kezdett a hajam. Visszakaptam a régi munkámat a kisállat-kereskedésben, a szabadidőmben meg továbbra is írok. Vagyis írtam. Ez lesz az utolsó történetem.

Arcomat az akvárium üvegére tapasztottam, és bámultam az aranyhalakat. Cortázarnak van egy novellája, amiben az elbeszélő az axolotlok megszállottja, naphosszat csak bámulja őket, míg végül ő maga is axolotl lesz. Vagyis a tudata átvándorol egy axolotl testébe. Valószínűleg én is ezért bámultam az aranyhalakat, hátha megtörténik a csoda, és az ő szemükön keresztül láthatom a világot. Hogy ez pontosan miért is lenne jó nekem, arról fogalmam sem volt. Megtapasztalni egy másfajta létállapotot, visszafejlődni valami ősi szintre, talán olyan elfeledett, misztikus tudásra tehetnék szert, mely az emberek számára elérhetetlen. Ilyesmi gondolatok jártak a fejemben, mikor megszólalt a bejárat fölötti csengettyű. Felnéztem, egy asszony és a kislánya léptek be a boltba. A nőnek hullámos, szőke haja volt, vastag télikabátot és hosszú, lila sálat viselt. Szeme alatt sötét karikák, szája szegletében mély, kisebesedett ráncok. Ő is játékos volt, ezeket a stigmákat semmilyen kezelés, semmilyen gyógyszer nem tudta eltüntetni. A kislány is szőke volt, nagyon hasonlított az anyukájára, vidáman szaladt oda a tengerimalacok terráriumához. A nő feszülten állt a bejáratnál, mintha félne beljebb lépni. Ismertem ezt, a játékosok még ennyi idő után sem érezték magukat biztonságban ebben a világban. Szorongtak és rettegtek. Igazából sajnáltam őket. Segíthetek, kérdeztem az asszonytól, és közelebb léptem hozzá. A nő összerezzent, és egy lépést hátrált, majdnem nekiütközött az ajtónak. Valami állatot szeretne, mondta a nő, mikor belátta, hogy nem kell tőlem tartania. Gondoskodni akar valakiről. Értem, bólintottam, és inkább a lány felé fordultam. Mire gondoltál? Milyen állatot szeretnél? A kislány rám nézett, hatalmas, élénkzöld szeme volt. Valami picit szeretnék, mondta, és az ujjaival mutatta, hogy milyen picit. Hát akkor nézz csak körül nyugodtan, mondtam, ott vannak a hörcsögök és a tengerimalacok. Szerintem ők elég picik. A lány lelkesen bólogatott, aztán visszafordult a terráriumokhoz. Az asszony még mindig az ajtóban állt. Nem kér esetleg egy teát, kérdeztem. Az asszony kifejezéstelen tekintettel meredt rám, és aprót bólintott. A kasszához mentem, és a pult alá készített termoszból töltöttem egy műanyagpohárba a teából. Még langyos volt. Pár hónapja vezettük be ezt a szokást, direkt az ilyen esetekre. Farkasgyökér tea, megnyugtatja az idegeket. Tessék, nyújtottam át a poharat a nőnek. Köszönöm, mondta, és óvatosan belekortyolt az italba. Nagyon finom. Elmosolyodtam, aztán a lány felé pillantottam. Rendes gyereknek tűnt, nem hergelte az állatokat, csak nézte őket, jó alaposan megvizsgálta mindegyiket. Aranyos, mondtam elismerően. Micsoda, nézett rám a nő zavartan. A kislánya. Nagyon aranyos. Nem zavarja az állatokat. Biztos, hogy jól fog bánni a sajátjával. Az asszony nem szólt semmit, csak iszogatta a teáját. Van hátul egy fotel, mondtam, leülhet, ha gondolja. Köszönöm, de inkább itt maradnék. Rendben, ahogy gondolja. Odaléptem a lányhoz, és megkocogtattam a vállát. Szólj, ha tudok valamiben segíteni. Okés, mondta a lány, de nem vette le a szemét a futkározó hörcsögökről. Hátramentem, hogy megetessem a kígyókat. Nem szerettem a kígyókat etetni, nem szerettem, hogy élő egereket kell nekik adnom. Beléptem a raktárba, és láttam, hogy Endre, a főnököm az asztalánál ül, arcát a kezébe temeti, és nagyokat sóhajt. Jól vagy, minden rendben, kérdeztem. Endre hirtelen felegyenesedett, mintha rajtakaptam volna valamin. Semmi! Semmi baj! Mit akarsz? Meg akarom etetni a kígyókat. Hagyjad, legyintett ingerülten, már adtam nekik. Oké, mondtam, és megfordultam, hogy visszamenjek, de ekkor elkapta a könyökömet. Figyelj csak, hadarta halkan, te nem érzed magad furcsán mostanában? Értetlenül néztem rá. Furcsán? Á, nem is tudom, rázta meg a fejét Endre, mintha lenne valami a levegőben. Front, kérdeztem bizonytalanul. Olyasmi. Azt hiszem. Igen, az lehet. Olyan nyomott vagyok. És mostanában nem is alszom rendesen. Mindig arra ébredek, hogy ül valami a mellkasomon. Ül valami a mellkasodon? Érted, nézett rám komoran, nem szó szerint, csak olyan érzés. Ja, igen, bólogattam, az ismerős, nekem is volt már ilyen. Alvási paralízisnek hívják. Aha, mondta a főnök, alvási paralízis. Igazából ártalmatlan, nem kell tőle megijedni. Endre megropogtatta a nyakát. Utáltam, amikor ezt csinálta. Akkor semmi gond, ugye? Megvontam a vállam. Szerintem semmi gond. Jól van, mondta Endre. Hahó, bácsi, kiáltotta a boltból a kislány. Bocs, főnök, de mennem kell. Persze, bólintott Endre, menjél csak. Visszamentem, és a lány boldogan ugrott elém. Megtaláltam, kurjantotta lelkesen. Az asszony nem mozdult az ajtótól, még mindig a poharat szorongatta. Igen? Kit választottál? A lány megfogta a kezemet, és odavezetett a terráriumhoz. Őt, mutatott rá egy kövér, fekete-fehér tengerimalacra. Értem, bólogattam komolyan. Nagyon jó választás. Ez a kis fickó jó barátod lesz. Szerintem is, mosolygott rám a lány. Kivettem a terráriumból a tengerimalacot, beraktam egy kis hordozóba, aztán összecsomagoltam neki a szükséges kellékeket. Szerencsére az asszony hajlandó volt eljönni a kasszáig. Miután fizetett, a lánya kezébe nyomta a hordozót, aztán rám nézett, a tekintete fátyolos volt, és kiismerhetetlen, mintha a magasból próbáltam volna egy ködlepte kút mélyére látni. Arca rezzenéstelen maradt, csak a keze mozdult meg, lassan a kabátzsebébe nyúlt, és egy névjegykártyát húzott elő. Letette a pultra, aztán sarkon fordult, és köszönés nélkül kiviharzott a boltból. Csókolom, mondta a kislány, láttam rajta, hogy ő is összezavarodott kissé, aztán az anyukája után sietett. Miután távoztak, felemeltem a kártyát, megnéztem. KOVÁCS JUDIT ÁGNES, ez a név állt rajta, és egy telefonszám. Megfordítottam, a másik oldala üres volt. Nem értettem, hogy miért adta ezt nekem a nő, de zsebre raktam, aztán hátramentem, hogy megetessem a lóhangyákat.

Régen nagyon szerettem az almát, de most már nem tudom megenni. Vagyis nem tudok beleharapni, mert a fogságban töltött idő alatt a fogaim is tönkrementek. Vitaminhiány, gondolom, vagy valami ilyesmi. Azóta sem mentem el fogorvoshoz, mert annyira azért nem szörnyű a helyzet. Csak nem tudok beleharapni egy almába. Igazából már nem is kívánom. Nagyon kevés ételt kívánok. Nem is eszek sokat, inkább csak csipegetek. Állítólag így még egészségesebb is, azt mondják, nem szabad sokat enni egyszerre, inkább többször keveset. Nekem mindegy. De az almát azért sajnálom. Meg a hamburgert. A hamburgert is nagyon szerettem, de most már nem eszem azt sem, mert egyszerre nem bírok legyűrni egy egészet, annak meg nincs sok értelme, hogy néhány falatonként félrerakom, aztán újra és újra megmelegítem. Szóval az almának és a hamburgernek is annyi. Viszont rengeteg halat eszek mostanában, pedig régen ki nem állhattam. Még a szagától is irtóztam. Attól is rosszul lettem, ha a közelemben valaki halat evett. Most meg gyakorlatilag szusin élek. Apró falatkák, nem kell a melegítéssel bíbelődni. Rendelek egy adagot, és napokig elvagyok vele. A halfajtákat még mindig nem ismerem, nem is érdekel. Csak megrendelem, aztán magamba tömöm. Az étkezés már nem nyújt számomra semmiféle gasztronómiai élményt. Ennem kell, hogy életben maradjak. Ennyi.

Amikor kopogtattak az ajtómon, éppen egy salátalevelet rágcsáltam. Este nyolc óra lehetett, nem értettem, hogy ki kereshet ilyenkor. Ajtót nyitottam, és egy báránymaszkos, öltönyös férfi állt előttem a küszöbön, kezében egy barna dossziét szorongatott. Miben segíthetek, kérdeztem meglepetten. A báránymaszkos szabad kezével megvakarta a combját, a másikban tartott dossziét pedig felém nyújtotta. Ezt el kéne olvasnia, mondta mutáló hangon. Mi ez, kérdeztem, és közben elvettem tőle a dossziét. A főnököm, motyogta a báránymaszkos, miközben a combját vakargatta, a főnököm azt szeretné, ha elolvasná. Ezt értem. De mi ez? A báránymaszkos hirtelen balra fordította a fejét, mintha észrevett volna valamit a folyosón. Nem tudom, mondta, aztán ismét rám nézett. Egy hét múlva újra el kell jönnöm. És akkor mi lesz, néztem rá zavartan. Megvonta a vállát. Ne haragudjon, mondta, én csak a munkámat végzem. Biccentett, kicsit még toporgott a küszöbömön, majd bizonytalan léptekkel elindult a folyosón. Kihajoltam az ajtó mögül, figyeltem, ahogy a lift felé igyekszik, aztán eltűnik a felvonóban. Bezártam az ajtót, lehuppantam a fotelomba, és kinyitottam a dossziét. Értetlenül nézegettem a papírokat. Csak fura, absztrakt ábrákat láttam Vonalak, görbék és néhány véletlenszerűnek tűnő számjegy. Fogalmam sem volt, hogy mit kéne ezzel kezdenem. Csak arra tudtam gondolni, hogy a báránymaszkos eltévesztett valamit, és rossz embernek kézbesítette a dossziét. Nem is foglalkoztam tovább vele, a papírokat visszatettem a dossziéba, megettem a maradék salátámat, aztán lezuhanyoztam. Mielőtt elaludtam volna, még egyszer eszembe jutott a báránymaszkos fickó. Arra gondoltam, mennyire élethű volt az a maszk.

Jorikkal, a legjobb barátommal, akkor ismerkedtem meg, mikor az egyetem után visszaköltöztem a városba. Esztétika szakot végeztem a bölcsészkaron, és valószínűleg tovább kellett volna tanulnom, de nekem baromira nem volt hozzá kedvem. Már az első év után rájöttem, hogy rohadtul nem érdekel engem ez az egész, de azért becsületből befejeztem. Egyáltalán nem akartam ezzel foglalkozni, nem akartam benne ragadni ebben a kilátástalan értelmezési kényszerben, a tudományos értekezések labirintusában, nem vágytam semmi ilyesmire. Inkább visszatértem a városba, beálltam a kisállat-kereskedésbe, és esténként írogattam. Szükségem volt az ingerekre, az emberek közelségére és az állatok ösztönös, őszinte bölcsességére. Úgy gondoltam, így többre megyek, mintha bezárkózom az elefántcsonttornyomba, és csupán mindenféle szövegek olvasásával és tanulmányozásával töltöm az időmet. Nem akartam bezárkózni, nyitni akartam a világ felé, hogy ezeket a külső tapasztalatokat tudjam megírni. Aztán jöttek a fekete kocsik, a Takoyagi, az Infected Monstrum, én meg csapdába estem a saját lakásomban. De előtte, mikor még csak pár hete dolgoztam a boltban, bejött egy srác, majdnem két méter magas, hosszú rasztahajjal, napszemüvegben, zöld-sárga csíkos pólóban, szürke rövidgatyában. Azért emlékszem ilyen pontosan, mert gyakorlatilag mindig így nézett ki, télen-nyáron ugyanúgy. Macskát szeretett volna, de éppen nem volt nálunk egy sem. Elmondtam neki, hogy macskát és kutyát alapvetően nem tartunk, mert ők sokkal több figyelmet és törődést igényelnek, mint amit mi itt meg tudnánk nekik adni, csak elvétve fogadunk be egyet-kettőt, ha nagyon muszáj, de akkor is rögtön megpróbálunk gazdát találni nekik. Láttam a srácon, hogy nagyon elszomorodik, ezért megígértem, hogy ha behoznak egy macskát, akkor ő lesz az első, akinek szólok. Meg is adta a nevét meg a címét, és a lelkemre kötötte, hogy keressem meg, ha betéved hozzánk egy cica. Mondtam neki, hogy egy telefonszám is jó lenne, de azt válaszolta, hogy neki nincs telefonja. Nem hisz benne, valami ilyesmit mondott. Később kiderült, hogy van telefonja, de nem adja meg a számát bárkinek. A lényeg az, hogy nagyjából három nap múlva hozott a főnök egy öreg kandúrt. Eredetileg fehér lehetett, de valami hülyegyerek kékre festette a bundáját, és sehogy sem lehetett lemosni. Szegény állat már alig látott, és nagyon félős, bizalmatlan volt. Elvittük egy állatorvoshoz, kapott oltásokat meg valami gyógyszert is, hogy kicsit erőre kapjon, de aztán felkerestem vele a raszta srácot. Végül is, azt nem mondta, hogy milyen macskát akar. Ezt mondtam neki is, amikor ajtót nyitott, aztán a kezébe nyomtam a kék kandúrt. Nevetett egy nagyot, azt mondta, hogy teljesen igazam van, és már most imádja a kis dögöt, aztán behívott a lakásába. Egész hétvégén nála maradtam. Filmeztünk, beszélgettünk, pizzáztunk, söröztünk és füveztünk. Nagyon régen nem éreztem olyan jól magam, mint azon a hétvégén. Megtudtam, hogy Joó Eriknek hívják, de mindenki csak Joriknak szólítja, párhuzamosan dolgozik a város legtöbb kocsmájában, felszolgál, poharazik, takarít. De valójában nem is kéne dolgoznia, mivel rengeteget örökölt a szülei után. Ülhetnék itt a szobámban, mondta, miközben átnyújtott nekem egy jól megtömött spanglit, elsorvadhatnának a lábaim, és még úgy is hosszú évekig eléldegélnék. Én beleszívtam a cigibe, hátradőltem a babzsákfotelben, és csak bólogattam. De nekem szükségem van az emberekre. Kellenek az interakciók. Kommunikálnom kell. Ismerkedni, beszélni, csajozni, verekedni. Érted? Lassan kifújtam a füstöt, és elmondtam neki, hogy én is pontosan így vagyok ezzel. Ekkor jöttem rá, hogy mennyire hasonlítunk egymásra. Miután megjelentek az árusok a fekete autóikkal meg a telefonjaikkal, egyáltalán nem találkoztunk, csak a katonák akciója után. Ő is ugyanúgy a lakásába zárkózott, mint én, viszont ő bátrabb vagy inkább vakmerőbb volt, és nagyjából minden héten kimozdult egy kicsit. Nem bírtam a seggemen maradni, mondta, mikor végre beülhettünk egy kocsmába sörözni. Úgy voltam vele, hogy bassza meg, fotózzanak le, szívják le az életemet, én akkor sem fogok otthon ülve recskázni a világ végéig. És mit csináltál, kérdeztem kissé irigykedve. Mit csináltál odakint? Ó, hát nehogy azt hidd, hogy egyedül voltam! Többen is kimerészkedtünk rendszeresen. Voltak a városban mindenféle illegálbulik. Meg parapartik. Parapartik, kérdeztem, közben szóltam a pincérnek, hogy hozzon nekünk még egy kört. Jorik elmondta, hogy az volt a paraparti, amikor páran összegyűltek egy nem túl biztonságos lakásban, ahol magukba tömtek mindenféle tudatmódosító szereket, aztán egész éjjel attól paráztak, hogy mikor találják meg őket a játékosok. Vágod, ott kushadunk a Csáth Géza gimi aulájában, magyarázta lelkesen hadonászva, ahová simán be lehet látni az utcáról. Ha ott elsétálnak, akkor simán meglátnak minket! Mi meg ott ülünk, fekszünk a sötétben, teljesen begombázva, benarkózva, és az életünkért küzdünk, próbálunk kussban maradni, erre valaki felugrik, és visítani kezd, hogy vörösen izzó szemű törpék másznak elő a csempék közül! Jorik jóízűen röhögött, és nekem is nevetnem kellett. Irigyeltem a bátorságát, de azzal is tisztában voltam, hogy mennyire veszélyes baromság volt, amit csinált. Mikor vége lett az őrületnek, és elkezdett visszatérni a normális élet, Jorik már nem ment vissza a kocsmákba. Azt mondta, valami jobbat, valami mást akar. Egy délután becsöngetett hozzám, éppen szabadnapom volt, és elárulta, hogy utazni fog. Leült a földre, a fotelommal szemben, kivett a szatyrából egy sört, felbontotta, belekortyolt, aztán elkezdte. Van elég pénzem, mondta, még több is, mint amit el tudnék költeni. És ez a hosszú bezártság eléggé kikészített. Nem is voltál annyira bezárva, mondtam mosolyogva. Persze, bólintott, de érted, hogy mire gondolok. Mindig is el akartam jutni Indiába. Meg Kínába. De főleg Japánba. Azt hiszem, nekem Japánba kell mennem. Értelek, mondtam, közben én is kibontottam egy sört. És mikor akarsz indulni? Hát ez az, dőlt előre, és felém bökött a sörével, hogy ez tőled függ. Tőlem? Mármint? El akarlak vinni magammal. Zavartan pislogtam rá. Azt akarod, hogy veled menjek? Jorik nevetve bólintott. Ezt mondom! Igen! Te nem szeretnél kicsit kimozdulni? Lehajtottam a fejem, a sörösdobozom tetejét bámultam. Hát, de. Persze. Jorik felpattant, aztán leült mellém a fotel karfájára, átölelte a vállamat. Mi tart vissza, öregem? Hagyjuk itt ezt a kurva, elátkozott várost! Csak egy kis időre. Aztán még simán visszajöhetsz patkányokat árulni, ha ehhez van kedved. Belekortyoltam a sörömbe, bólintottam. Ja, igazad lehet. Na, ez a beszéd, mondta Jorik, és megpaskolta a hátamat. Mire várunk? Mikor induljunk? Csak tőled függ! Hát, mondtam, gondolom, még beszélnem kell a főnökömmel, ilyesmi. Bassza meg a főnököd! Jorik már ott állt előttem, láttam rajta, hogy szinte önkívületi állapotban van. Hívd fel, mondd, hogy elmész a picsába, ő meg kapja be! Haver, ne már, próbáltam csitítani Jorikot, nyugodj meg, majd megoldom. Hát jó, mondta, aztán lehúzta a sörét, összegyűrte a dobozt, és a sarokba hajította. Te tudod. De szerintem semmi értelme ennek a halogatásnak, jobban járnál, ha most bejelentenéd, és holnap indulnánk! Bólogattam, mosolyogtam, aztán belekortyoltam a sörömbe. Akkor még nem tudtam, hogy teljesen igaza van, hogy jobban tettem volna, ha már akkor elhagyom a várost.

A városban még mindig üzemelt egy videótéka. Fogalmam sincs, hogy miért, azt sem tudom, hogy maradhatott eddig életben. Gyakorlatilag a tévében is leadták az összes filmet, de streamingszolgáltatókon keresztül, na meg a netes letöltések segítségével tényleg mindent el lehetett érni otthon. És nemhogy VHS-, de még DVD-lejátszója sem volt az emberek többségének. Szóval teljességgel érthetetlen volt számomra a Tini Nindzsa Videóház létjogosultsága, ráadásul a város közepén, közvetlenül a posta és a városháza között. Mintha valami elűzhetetlen kísértet lenne, a múlt levakarhatatlan rozsdafoltja. Mondom én, közben minden héten oda járok, hogy kikölcsönözzek egy filmet, amit simán le is tölthetnék. Mert ott van. Nem tűnik el, nem adja fel. Ezért megtartottam a nagyapám VHS-lejátszóját. Nem tudom pontosan, hogy mi visz rá, bűntudat vagy nosztalgia, de rendszeresen bejárok, és kiveszek valamit, megnézem, visszahozom, majd megint kiveszek valamit. Gondolom, mások is így vannak ezzel, mert nem hiszem, hogy csak belőlem meg tudna élni ez a kis téka. Szóval többen is ezt csinálják a városban. Látják, hogy ott van, hogy nem tűnik el, ezért úgy érzik, hogy muszáj használniuk. Kiveszik a filmet, megnézik, visszaviszik. És a Tini Nindzsa Videóház, ez a múltból ránk maradt csökevény, továbbra is él, ha nem is virágzik, de fennmarad, lélegzik, tartja magát. Mint egy kihalásra ítélt faj utolsó példánya, ami egyfolytában kicselezi a golyót. Cigiért mentem le, de a közelben jártam, úgyhogy bementem a tékába. Egy darabig nézegettem a kazetták borítóit, de tudtam, hogy egyik sem érdekel. Odaléptem a pulthoz, ahol még mindig ugyanaz a kövér fickó állt, akinek elöl már semmi haja, de hátul néhány tincset azért még lófarokba fog. Igen, nagyjából úgy kell elképzelni, mint a Simpson család képregényes fickóját. Nem néztem a szemébe, csak annyit mondtam, hogy a Transformers rajzfilmet kérném. Ő sem mondott semmit, csak odaadta a kazettát. Kifizettem, aztán gyorsan kiléptem a boltból. Otthon megint megnéztem, és újra rá kellett jönnöm, hogy ez csak gyerekkoromban működött, most már ez is annyira szar, mint az azóta készült filmes próbálkozások. A Transformers csak képregényben működik, főleg tizennégy éves kor alatt. Utána már csak autóvá alakuló robotok lesznek. Gyerekkori emlékek, majd később az egészet elbaszó robbanások.

Amikor a fekete kocsik áthajtottak a városon, én éppen egy lánynál töltöttem az estét. A színházban találkoztunk. Gyakran jártam színházba, néha írtam egy-egy cikket az aktuális darabról a helyi újságnak. Azon az estén nem emiatt voltam ott, csak érdekelt a darab. Rosencrantz és Guildenstern halott, a helyi művészek értelmezésében. Sokszor láttam a filmváltozatot, valamint a Youtube-on megnéztem már néhány külföldi színház előadásában is, de magyarul még soha nem volt hozzá szerencsém. Ezért tényleg baromira vártam az előadást, nem volt semmi hátsó szándékom, azért voltam ott, hogy átéljem, élvezzem ezt a darabot. A ruhatárban futottunk össze először. Augusztus eleje volt, meleg idő, igazából nem is kellett volna semmilyen kabát, de valamiért mindenki azt gondolja, hogy a színházba még nyáron is felöltőben kell menni. Le akartam rakni a zakómat, és ő is éppen a ruhatáros néniknek adta át a kabátkáját. Egymásra mosolyogtunk. Aztán pont úgy esett, hogy ő egy sorral előttem ült. Előadás közben hátrafordult. Jött a szünet, kivettük a kabátunkat, és felmentünk hozzá. Melinda, így hívták egyébként. Magas, vékony lány, pici mellekkel és elég lapos fenékkel. Ez nem értékítélet, csak ténymegállapítás. Ezen a darabon találkoztunk, tehát rossz ember nem lehet. Az a baj, hogy az elkövetkezendő szörnyű időszak annyira rányomta a bélyegét a gondolataimra, hogy már nem is igazán emlékszem erre a Melindára. Aranyos volt, okos és kedves. Azt hiszem, jót szexeltünk, de már erre sem emlékszem. Reggel még együtt kávéztunk, aztán búcsúzáskor számot cseréltünk. Amikor hazafelé sétáltam, még eufória közeli állapotban voltam, de érzékeltem az emberek nyugtalanságát. Mint ahogyan az erdő állatai bolydulnak fel, mikor megérzik a favágók jelenlétét. Hazaértem, bekapcsoltam a laptopot, megnéztem a híreket, felmentem a Facebookra, és azt láttam, hogy mindenki erről az új őrületről posztol. Takoyagi, Infected Monstrum. Emlékszem, még írtam az újság főszerkesztőjének, hogy esetleg elmehetnék-e megint erre a darabra, mert akkor írnék róla egy jó kis kritikát, de erre már nem kaptam választ. Pár nap múlva Melindát is próbáltam hívni, de nem vette fel.

Volt egy reggel, amikor alig bírtam kikelni az ágyból. Mert nem éreztem, hogy értelme lenne. Mármint felkelek, pisálok, reggelizek, kávézok, cigizek, kakálok, fogat mosok, felöltözök, megint pisálok, cipőt és pulcsit, kabátot veszek, bezárom az ajtót, hívom a liftet, lemegyek, elindulok, felszállok a buszra, gyalogolok, bemegyek a boltba, etetem az állatokat, állok a kasszánál, emberek, nézelődés, beszélgetés, fizetés, zárás, hazafelé, érkezés, tévézés, laptopozás, sörözés, evés, fogmosás, lefekvés. Újra. Aztán jött ez a hülye játék, és már hiányzott ez az egész. Most meg újra itt vagyok, és már megint elegem van.

Sokáig éltem együtt a nagyapámmal. A szüleim nyolcéves koromban meghaltak. Az anyai nagyapám vett magához. A nagyanyám sem élt már akkor. Szerintem a nagyapám nem igazán akart engem, vagyis az biztos, hogy nem úgy képzelte el a nyugdíjas éveit, hogy egy újabb gyerekről kell majd gondoskodnia. Főleg egyedül, segítség nélkül. Ez meg is látszott a nevelési módszerein. Kemény volt. Nem kényeztetett el. A büntetéses nevelés híve volt. Ha jó jegyet hoztam a suliból, akkor egy biccentéssel konstatálta, ha rosszat, akkor előkerült a derékszíj. A születésnapomra egy kis pénzt kaptam tőle, hogy vegyek belőle valamit, amit akarok. Névnap nem volt. Karácsonykor énekeltünk. Ő részegen. Tizennégy éves koromban szöktem át az apai nagyszüleimhez. Azt hittem, jobb lesz. Az apai nagyapám nagyon beteg volt, ágyhoz kötött, folyamatos ápolást igényelt. Nagyanyám meg csak Istenben bízott. Imádkozni kellett, és minden este megcsókoltatta velem nagyapám töredezett, sárga lábkörmét, mintha az lenne az Úr felém nyújtott ujja vagy mi. A kegyelem. Itt aztán még szülinap sem volt. Mondjuk a jegyeimmel sem foglalkoztak, viszont minden étkezésért hálát kellett adnom valakinek. Nagyapám csak nyögdécselt és hörgött az ágyban, nagyanyám meg ordított és sírt a fürdőszobában. Érettségi után egyből kollégiumba költöztem. Egyetemre jártam. Az jó volt, szép időszak. Ki kellett volna használnom. Maradni az egyetemen. Tanulni. Vinni valamire. Elvégeztem az esztétika alapképzést, és azon a nyáron meghalt a nagyapám. Az anyai, aki egyedül lakott. Megörököltem a lakását. Eladhattam volna, vehettem volna belőle egy kisebbet az egyetem közelében. De inkább visszajöttem, beköltöztem. Elmentem a kisállat-kereskedésbe, és munkát kaptam. Még pici voltam, nagyjából hároméves lehettem, amikor anya elvitt abba a boltba. Azt mondta, lehet egy halam, választhatok egyet. Hisztiztem. Igen, emlékszem, hogy sírtam, toporzékoltam, mert nemcsak egyet akartam, hanem sokat. Azt mondtam, hogy egy pici hal nem elég, nekem sok kell, itt is sokan vannak együtt. És anyám mondott valamit, hogy egyesével kell őket megismernem, mert a tömegben elveszik a személyiségük, vagy valami ilyesmi. Lehet, hogy nem is ezt mondta, csak ez ilyen hippi dumának tűnik, nekem meg úgy maradt meg anyám, mintha hippi lenne. Mindenesetre engem nem érdekelt semmi, földhöz vágtam magam, aztán ordítottam. Csak akkor tértem magamhoz, mikor anyám már kiment a boltból. Megszeppentem és gyorsan követtem. A bolt előtt várt, lehajolt hozzám, és komolyan elbeszélgetett velem. Fogalmam sincs, nem emlékszem, hogy miket mondott, de ez a bolt, a kisállat-kereskedés megmaradt. Úgy, mint egy jó élmény. Egy élmény anyámmal.

Voltak olyan estéim, amikor csak sorozatokat akartam nézni. Ilyenkor rendeltem egy szusi-tálat, beültem a fotelomba, ittam pár sört, ettem a halat, aztán daráltam az epizódokat. Azon az estén is erre készültem, már be volt készítve a kajám, ott voltak az asztalon az italok, kezemben az egér, de eszembe jutott a névjegykártya, amit az a félszeg, furcsa asszony adott nekem. Kimentem a fürdőszobába, és a szennyesből elővettem a nadrágomat, amiben a kártyát hagytam. KOVÁCS JUDIT ÁGNES, és egy telefonszám. Visszaültem a fotelba, bontottam egy sört, párat kortyoltam belőle, aztán bepötyögtem a telefonomba a számot, és felhívtam. Izgultam. Emlékszem, hogy a torkomban dobogott a szívem. De miért izgultam? Hogy felveszi az a nő? És akkor mi fog történni? Igen, ez előfordul a játékosoknál, hogy nem tudnak eligazodni a valódi világban, de telefonon keresztül vagy a neten normálisan szót értenek más emberekkel. Elképzelhető, hogy felveszi, én bemutatkozom, és akkor így, ebben a formában megköszöni nekem, hogy segítettem a lányának. Lehetséges. De nem volt ez olyan nagy dolog. Nem is segítettem, csak kifizettettem vele a tengerimalacot, amit a lánya választott. Akkor lehet, hogy ez valami bizarr szexuális játék. Hallottam már ilyesmiről, hogy a játékosok ilyen személytelen telefonszexbe akarják belekényszeríteni az NJK-kat. Na de miért pont én? Még csak jóképű sem vagyok. Egy csont és bőr kis fickó, aki ráadásul még kopaszodik is. Nem is beszélgettünk. Arra is gondoltam, hogy ez a szám nem az övé. Megadta egy barátnője számát, hogy hívjam fel. Hogy? Miért? Szóval rengeteg lehetőség megfordult a fejemben, miközben hívtam a megadott számot. Kicsöngött. Egyszer. Aztán belevisított a fülembe egy éles sípolás, ami annyira erős volt, hogy a telefont el kellett tartanom a fülemtől. Mire újra belehallgattam, már csak annyit értettem, hogy egy gépi hang azt ismételgeti, hogy egy új hangüzenetem érkezett. Kinyomtam a hívást, és láttam, hogy értesítést is kaptam erről a hangüzenetről. Korábban még soha nem kaptam ilyet, de egy kis idő után sikerült belépnem a hangpostafiókomba. Meghallgattam az üzenetet, ami így szólt: Kicsim, itt vagyok! Hallasz? Azt mondják, hogy hallasz. Anya vagyok! Ne menj sehova, hamarosan találkozunk! Kicsim? Kicsikém! Azt mondják, hogy találkozhatunk. És. Igen. És azt is mondják, hogy legyen nálad egy telefon. Hallasz, édesem? Szeretlek! Szóval ezt hallottam, ez volt az üzenet. Természetesen remegő kézzel megpróbáltam újra lejátszani, de vagy én csesztem el valamit, vagy így lett kitalálva a dolog, de ezután el is tűnt ez az üzenet. Arra emlékszem, hogy hirtelen annyira rosszul lettem, hogy hánytam. Hánytam egyet a vécébe, aztán valahogy lefeküdtem aludni. Azt hiszem.

Másnap iszonyatosan éreztem magam, fizikailag és lelkileg is szörnyű kínokat éltem át. Nem akartam anyámra gondolni, el akartam felejteni azt a kísérteties hangüzenetet. Úgy voltam vele, hogy ez valami groteszk vicc lehet, valami beteges átverés. Nem értettem, hogy miért pont én vagyok az áldozat, de nem is érdekelt. Csak túl akartam élni a napot, hazajutni és aludni, egyáltalán nem vágytam az emberek társaságára, de szerencsére az állatok kissé megnyugtattak. Ezért is szerettem itt dolgozni, az állatok közelsége mindig jó hatással volt rám. Egész reggel egyedül voltam, még Endre sem jött be, aminek nagyon örültem, így kényelmesen ki tudtam takarítani a ketreceket és a terráriumokat, megetettem mindenkit, aztán beültem a kassza mögé, és behunyt szemmel próbáltam megjeleníteni a tudatomban a semmit, a végtelen űr néma sötétségét. Amikor megszólalt az ajtó fölötti csengő, először megijedtem, majd szép lassan elöntött a tehetetlen düh. Nem akartam beszélgetni, nem akartam jópofizni, nem akartam semmit. Felálltam, és nagyot sóhajtva kiléptem a pult mögül. Hetven körüli bácsi ácsorgott az ajtó előtt. Piros-fekete kockás kabátot viselt, vékony, ráncos kezében szürke kalapját gyűrögette. Kedvesen mosolygott, és rögtön észrevettem, hogy van valami fiatalos derű, valami ravaszkás csillogás a tekintetében. Egy öregember örök fiatalságra ítélt szemét láttam. Segíthetek, kérdeztem erőltetett kedvességgel a hangomban. Elnézést a zavarásért, mondta félszegen az öreg, mintha olvasott volna a gondolataimban. Megráztam a fejem. Nem zavar. Értem, motyogta, akkor kérdezhetek valamit? Persze, csak nyugodtan. Az öreg körülnézett a boltban, de csak gyorsan, felületesen, mintha tudná, hogy amit keres, azt itt úgysem pillanthatja meg. Lehet, hogy furcsa lesz a kérdésem. Semmi gond, mondtam, már megszoktam a furcsa kérdéseket. Értem, bólogatott az öreg. Nos, akkor. Megköszörülte a torkát. Szóval az lenne a kérdésem, hogy tartanak-e esetleg beszélő teknősöket. Tessék, pislogtam zavartan az öregre. Beszélő teknőst tetszett mondani? Igen, mondta az öreg. Beszélő teknőst keresnék. Egy darabig némán, mereven néztem a szemébe, aztán a szám önkéntelenül mosolyra húzódott, végül elnevettem magam. Hangosan, őszintén, jólesően nevettem. Maga, mondtam, miközben az oldalamat dörzsölgettem, ami már szúrt a röhögéstől, maga aztán nem semmi. Köszönöm! Erre most nagy szükségem volt. Uram, feldobta a napomat, nagyon hálás vagyok. Az öreg csalódottan mosolygott rám. Ennek örülök, mondta halkan. De én nem vicceltem. Tényleg beszélő teknősöket keresek. Hamarosan abbahagytam a nevetést, és kíváncsian fürkésztem az öregember ráncos, határozott vonásokkal megrajzolt arcát. Nem viccel? Tényleg azt gondolja, hogy mi beszélő teknősöket árulunk? Megvonta a vállát. Csak érdeklődtem. De a reakciójából ítélve ezúttal sem jártam sikerrel. Sajnálom, tártam szét a karom mosolyogva, de nem. Értem, sóhajtott az öreg, kár. Megfordult, és a kilincs felé nyúlt, de visszafordult, és komoly képpel nézett rám. Tudja, régen a cirkuszban dolgoztam. Sokszor felléptünk itt is, mutatott kalapjával kifelé, tudja, a Cirkusz-völgyben. Artista voltam, zsonglőrködtem. Fantasztikus életem volt, rengeteget utaztam, nagyon sok emberrel megismerkedtem, sok mindent láttam. Olyan dolgokat tapasztaltam meg, amikről ön álmodni sem merne. És pár évig együtt dolgoztam egy beszélő teknőssel. Robert volt a neve, de mi csak Bobnak hívtuk. Valami eldugott kis csendes-óceáni szigetről származott. Amikor találkoztam vele, már több mint kétszáz éves volt. Az ember azt hinné, hogy egy ilyen öreg, beszélő teknős biztosan rettentően bölcs, aki sokat tud a világról. Hát Bob nem ilyen volt, hanem egy vén rohadék. Rasszista, akit csak a szerencsejátékok és a fogadások érdekeltek. Egyfolytában a késdobálóval, Rippel lógott, sok balhét csináltak együtt, aztán egy szép napon le is léptek a társulat összes megtakarított pénzével együtt. Többet nem is hallottunk róluk. Na mindegy, mondta keserűen az öreg, nem ez a lényeg. Csak, tudja, ha már egyszer találkoztam beszélő teknőssel, akkor azt hiszem, megvan rá az esély, hogy újra találkozhatok eggyel. Egy olyannal, aki sokkal rendesebb, mint az a rohadék Bob. Szóval, tárta szét a karját az öreg, pontosan úgy, ahogy korábban én is tettem. Biccentett, fejébe nyomta a kalapját, aztán kilépett a boltból. Visszamentem a pult mögé, leültem, becsuktam a szemem, és megpróbáltam újra felidézni a semmit. De csak egy sebhelyes arcú teknőst láttam, aki szivarral a szájában vicsorog rám.

Gyerekkoromban volt egy barátom, Róka Pisti, akivel mindig x-meneset játszottunk az oviban. Ő Küklopsz volt, én meg Rozsomák, és a nagyszünetben szörnyekkel és robotokkal küzdöttünk, idegen bolygókon kalandoztunk, és kimentettük az ártatlan lányokat a gonosz mutáns vezér, Magneto karmai közül. A fiú nevére, aki Magnetót játszotta, már nem emlékszem. Viszont eszembe jutott az az eset, amikor egy délután átmentem Pistiékhez, hogy képregényeket nézegessünk. Gyakran jártam át hozzájuk, mert Pistinek sokkal klasszabb játékai voltak, az anyukája pedig isteni finom melegszendvicset és egészségtelenül édes teát készített. Soha nem beszéltük meg előre, hogy együtt megyünk fel, nem kellett bejelentenünk, engedélyt kérnünk, azt mondták, engem mindig szívesen látnak. Aznap viszont valószínűleg szólnunk kellett volna, mert Pisti anyukájának vendége volt. Amikor beléptünk a lakásba, egyből feltűnt, hogy a nappaliban be van sötétítve, belestünk az ajtófélfa mögül, és láttuk, hogy a szoba különböző pontjain mindenféle méretű és színű gyertya ég. A bútorokat a falakhoz tolták, és a szoba közepén, a virágmintás padlószőnyegen ott ült Pisti anyukája, vele szemben pedig egy kövér, idős asszony, hatalmas, összevissza meredező, drótszerű hajjal. Vastagkeretes szemüveget és valami lila palástot vagy köpenyt viselt. Törökülésben ültek, nagyon furcsán festettek, és lehunyt szemmel mormoltak valamit. Nem értettük a szavaikat, olyan volt, mintha valami idegen nyelven imádkoznának, vagy ilyesmi. Nem mertük sokáig nézni őket, inkább bementünk a gyerekszobába, és magunkra zártuk az ajtót. Nagyon különös és nyugtalanító élmény volt, néhányszor még álmaimban is visszatért ez a hátborzongató jelenet. De azt hiszem, csak azután vált igazán rémisztővé a dolog, amikor Pisti elárulta, hogy mit csinált az anyja. Nem sokkal korábban hunyt el az asszony apukája, Pisti nagypapája, és a lila köpenyes nő valami médium volt, és éppen a halott bácsi szellemét készültek megidézni. Az nem derült ki, hogy sikerrel jártak-e, lehet, hogy Pisti tudta, de nekem nem árulta el. Nem is bántam, nekem ennyi is éppen elég volt a rémálmokhoz. Most viszont valamiért arra gondoltam, hogy felkeresném a Róka Pistit, és rákérdeznék a dologra. Hátha rajta keresztül eljuthatnék ahhoz a boszorkányhoz vagy egy másik szellemidézőhöz. Már rá is kerestem Pistire Facebookon, meg is találtam, és éppen egy hosszú üzenetet fogalmaztam neki, mikor rádöbbentem, hogy mekkora baromság ez az egész. Az anyám halott, és nem üzenget nekem a síron túlról. Kitöröltem az üzenetet, kikapcsoltam a gépet, aztán ittam egy sört, és egykedvűen bámultam a plafont.

Csütörtök esténként eljártam a művelődési házba, az NJK csoportba. Nem igazán tudom, hogy mit vártam ezektől az összejövetelektől, túl sokat nem tudott nyújtani. Nem lettem kiegyensúlyozottabb, ettől nem éreztem jobban magam. De azért jó volt a társaság, jólesett a történeteiket hallgatni. És azóta ki akartam próbálni egy ilyen anonim gyűlést, mióta olvastam a Harcosok klubját. Mondjuk mi nem ölelkeztünk a végén, nem sírtunk. Általában felelevenítettük a bezártság alatt tapasztalt élményeinket, megosztottuk egymással a szorongásainkat, félelmeinket, aztán arról meséltünk, hogy a szabadulásunk óta hogyan boldogulunk. Volt, akinek jobban ment a sora, és volt, akinek kevésbé. Olivér az Infected Monstrum előtt egy autószalonban dolgozott. Jó eladó volt, remek üzleteket kötött, és az volt a terve, hogy pár év múlva saját kereskedést nyit. Aztán jött a játék, Olivér pedig fogságba esett a saját házának pincéjében. A felesége és a két lánya is játékosok lettek, az asszony nem is élte túl, annyira legyengült a szervezete az avatárja miatt, hogy az orvosok már nem tudták megmenteni. A lányok a körülményekhez képest jól vannak, iskolába járnak, újra barátkoznak, de Olivér nem tudott visszaszokni ebbe a régi-új világba. Lassan teljesen felemészti a gyász, közben képtelen visszamenni a munkába, mert pánikroham tör rá, akárhányszor meglátja egy játékos karikás szemét és kisebesedett száját. Olivér soha nem tudta elhagyni azt a pincét, ahová annak idején bezárta magát. De ott volt Rita, az ötvenes évei elején járó ápolónő, aki néhány kollégájával együtt a kórházban vészelte át azt az időszakot. Ő látszólag teljesen rendben volt, mindig lelkesen mesélt az életéről, mert mindig történt vele valami pozitív dolog. Gondolom, az is hozzátartozott a sikeréhez, hogy kihasználta a többiek gyengeségét, és mindenféle gyógyszereket, nyugtatókat, altatókat árult nekik illegálisan. Én nem sokat szoktam beszélni ezeken az összejöveteleken. Még az elején elmeséltem, hogyan töltöttem azokat a szörnyű hónapokat, aztán egyszer arról beszéltem, hogy mennyire örülök, hogy vissza tudtam menni a kisállat-kereskedésbe. De ezzel nem is volt semmi baj, rajtam kívül voltak még páran, akik nem beszéltek. Az is elég volt, ha a többieket hallgathattuk. Szerettem hallgatni őket. Ezen az estén Évi beszélt, én hátradőltem a kényelmetlen műanyagszékemben, a mellkasomra támasztottam az állam, lehunytam a szemem, és csak hallgattam a szavait, és hagytam, hogy megelevenedjen előttem a története. Évi prostituált volt, a neten hirdette a szolgáltatásait, és amennyire meg tudtam ítélni, nem szorult rá annyira a pénzre, vagyis megválogathatta a kuncsaftjait. Egyébként csinos lány volt, szolid sminkkel, hétköznapi ruhákban. Azt gondoltam, egyáltalán nem buta, inkább ravasznak és talpraesettnek tűnt. Az volt a benyomásom, hogy mással is foglalkozhatna, de ő szereti ezt csinálni. Nincs ezzel semmi gond. Vannak, akik embereket ölnek, mert abban jók. Évi örömöt hozott a világba, nem halált. Szóval szimpatikusnak találtam ezt a lányt. Sziasztok, Évi vagyok. Szia, Évi! Már beszéltem nektek a munkámról, kezdte nyugodt, kimért hangon, meséltem az ügyfeleimről. Igen. Azt is elmondtam, hogy milyen furák azok, akik játékosok voltak. Sokszor kérik, hogy büntessem meg őket. Sokszor nem is jutunk el a szexig, csak azt akarják, hogy pofozzam fel őket, esetleg fenekeljek, de általában azt szeretik, ha csak szidalmazok. Azt hiszem, nem kell pszichológusnak lenni, hogy értsük, miről szól ez a dolog. Szóval bűntudatuk van. És én ezt megértem, és sajnálom is őket. Próbálok beszélgetni velük, hogy lépjenek túl, mert nem tehetnek róla, de eddig ez nem igazán használt. Szerintem ezt a dolgot már nem fogják elfelejteni. És ez így szomorú. Hogy mennyi embernek ment tönkre az élete. De erről már beszéltünk, most másról akartam mesélni. A héten lett egy új ügyfelem, mondta Évi, és jelentőségteljesen körbehordozta rajtunk a tekintetét. Ötven körüli fickó, ő is játékos volt. Karikás szemű, sebes szájú, a szokásos. Azt mondta, hogy bankár, és az elsők között kezdett el játszani. Aztán azt is bevallotta, hogy ő élvezte. Mármint nem így, szó szerint, de az volt az érzésem, hogy neki tetszett, szeretett játszani, szeretett benne lenni. Aztán amikor elkezdtük a dolgot. Szóval. A többiek azt akarják, hogy őket büntessem, de ez a fickó arra izgult, ha engem büntethetett. Szóval. Jaj, bocsánat, azt hittem, hogy könnyebb lesz, mondta Évi, és elcsuklott a hangja. Csigákat hozott magával. Ilyen meztelencsigákat egy zacskóban. A szokásos módon kezdtük, de aztán kiment a zacskóért, és behozta a csigákat. Nekem az ügyfél az első. Tényleg sok mindenre hajlandó vagyok, de azért nálam is van egy határ. Nem akartam leállítani, mert kíváncsi voltam, meg egy kicsit féltem is. De aztán. Azt vettem észre, hogy a játékosoknak olyan unott és élettelen a tekintete, még akkor is, mikor a csúcson vannak, mintha semmi nem tudná kizökkenteni őket az apátiájukból. De belenéztem ennek a fickónak a szemébe, és valami őrült, eleven tüzet láttam benne, miközben… Ne haragudjatok, nem tudom kimondani. Az a lényeg, hogy el kellett küldenem. Nem bírtam. És rájöttem, hogy valószínűleg nincs egyedül. Lehetnek még olyanok, akiknek hiányzik a játék, és minket hibáztatnak, hogy abba kellett hagyniuk. Szóval csak azt akartam mondani, hogy vigyázzatok magatokra. Évi elhallgatott, és én kinyitottam a szememet. Megtapsoltuk, aztán valaki más szólalt fel, de arra már nem tudtam odafigyelni. Eszembe jutott az a kopasz, katonai zubbonyos férfi, akinek a múlt héten eladtam egy tucat meztelencsigát.