CSALÁD-PSZICHOLÓGIA

MARGITICS FERENC

CONTENTS

1. Előszó

2. A család szerkezete

3. A szocializáció alapjai

4. Szocializációs színterek és a szocializációs folyamat jellemzői

5. A család, mint elsődleges szocializációs közeg

6. Családmodellek, családformák változásai

7. A család funkciói

8. A családi életciklusok

9. Az újonnan házasodott pár családi életciklus

10. Csecsemőt és kisgyermeket nevelő családi életciklus

11. Az óvodáskorú gyermeket nevelő családi életciklus

12. A kisiskoláskorú gyermeket nevelő családi életciklus

13. Serdülőt nevelő családi életciklus

14. A felnövekedő gyermeket kibocsátó családi életciklus

15. A nyugdíjas házaspár családi életciklus

16. Hatalom a családban

17. A családi szabályok

18. Családi szerepek

19. Erőszak a családban

20. Családon belüli erőszak magyarázó elvei

21. A családon belüli erőszak formái

22. Gyermekbántalmazás

23. Prevenció

24. A családok mentálhigiénéje

25. A család jelentősége és támogató funkciói

26. A mentálhigiéné dimenziói: családi és intézményi színterek

27. Konklúzió

28. Szociális és érzelmi intelligencia fejlesztése a családban

29. A családi nevelés többdimenziós rendszere

30. A nevelés többdimenziós rendszere

31. A nevelési alapformák

32. Szülő szerepe az iskolai problémák kezelésében

33. Jutalmazás és büntetés a családban

34. A jutalmazás

35. A büntetés

36. Az esélyegyenlőség problematikája a családok vonatkozásában

37. A szociokulturális hátrány elemei

38. A szülők iskolai végzettsége, az anyagi hátrány

39. A szülők iskolai végzettsége

40. Egzisztenciális bizonytalanság

41. A területi hátrány

42. A hátrányos helyzet és a tehetség

43. Irodalom

44. A gyermekkel való szülői bánásmód pszichológiája

45. A kisgyermekkel való bánásmód

46. Az óvodáskorú gyermekkel való bánásmód

47. A kisiskoláskorú gyermekkel való bánásmód

48. A serdülőkorú gyermekkel való bánásmód

CSALÁD-PSZICHOLÓGIA

Irta: Dr. habil. Margitics Ferenc

Szerkesztő: Dr. habil. Margitics Ferenc

(margitics.ferenc@nye.hu)

Lektor: Dr. Lestyán Erzsébet

Kiadó: Kery Publishing

(editor@kery.org)

(c)2023 Margitics Ferenc, Ervin K. Kery

ISBN: 978-615-81077-7-8

Minden jog fenntartva.

ELŐSZÓ

A tanulmánykötetben az Alkalmazott Humántudományok Intézete által indított alap és mesterképzési szakok oktatásához szükséges, a család rendszerszemléletével és pszichológiájával foglalkozó hiánypótló tanulmányok találhatóak.

Szerzők

Dr. habil. Margitics Ferenc, főiskolai tanár

pszichológus, pedagógus

Vassné prof. dr. habil. Figula Erika, egyetemi tanár

pszichológus, pszichológia tanár

Harsányiné dr. Petneházi Ágnes Ph.D. főiskolai docens

pszichológus, pedagógus

Sztányi-Szekér Barbara Ph.D hallgató, főiskolai tanársegéd

pszichológus,

Körei László, Ph.D hallgató, főiskolai tanársegéd

egészségfejlesztő mentálhigiénikus, coach

A tanulmánykötet megjelenését a Nyíregyházi Egyetem Tudományos Tanácsa támogatta.

A CSALÁD SZERKEZETE

Sztányi-Szekér Barbara

A SZOCIALIZÁCIÓ ALAPJAI

A szocializáció fogalma

Ranschburg Jenő 1984-es művében egy olyan klasszikusnak számító definícióval kezdi a szocializációval kapcsolatos fejezetét, ahol a szocializációt egy olyan folyamatként írja le, mely során az emberek olyan tudást, készségeket és képességeket sajátítanak el, aminek a segítségével a különféle közösségek és a társadalom hasznos tagjaivá válhatnak.

Bagdy Emőke (1994) szerint az emberi létezés alapja és elengedhetetlen szükséglete a társas kapcsolatrendszer, mely befolyásolja az emberek személyiségének biológiai, pszichés és szociális dimenzióinak létrejöttét, egységbe rendeződését. A szocializációt egy olyan társadalomba való beintegrálódás folyamataként írja le, mely alatt az egyének képesek lesznek megismerni saját magukat és az őket körülvevő környezetet, megtanulják az együttélésre vonatkozó szabályokat, a potenciális és elvárt viselkedésmódokat egyaránt, vagyis összegezvén megtanulják, hogyan kell emberi módon élni és viselkedni. A pszichológiai szakirodalmak körében gyakran találkozhatunk azzal a nézőponttal, amely a szocializációs folyamatot és az individualizációs folyamatot egymás ellentéteiként jeleníti meg, fejlődéslélektani szempontból azonban azonos folyamatokról van szó.

Schmercz István (2002) leírása szerint is két egymással szoros összefüggésben lévő folyamatot jelöl a szocializáció fogalma, egyrészt magában foglalja a perszonalizációt, másfelől pedig a szociális tanulást. A perszonalizáció közben kialakulnak azok a személyiségjellemzők, melyek az adott egyénre jellemzőek, (ilyenek például a különböző készségek, az érdeklődési kör, a jellemvonás) illetve a táras viselkedésformákban is megmutatkozik az egyéni. Szociális tanulás alatt a beilleszkedés értendő, melynek következtében úgy alakul az egyén viselkedése, megnyilvánulásai, hogy ezek által megfeleljen a csoportkövetelményeknek, ezáltal pedig az egyéni viselkedésben tűnik fel a közösségi. A két, egymással szoros kölcsönhatásban lévő folyamat összehangolása, harmóniája esetén jöhet létre ideálisan a szocializáció.

Tágabb értelemben egész életet átívelő folyamatként is értelmezhető a szocializáció, mely felnőttkorban is folyamatosan alakul, szűkebb értelmezésben azonban a legmeghatározóbb időszaka az, amikor az emberek a társas viselkedésük bázisát hozzák létre. Ez pedig még a gyermekkorra vezethető vissza, – gyermekkori szocializáció – mely egy történésekben, átalakulásokban és különféle érzelmekben gazdag folyamat. A kapcsolatok fennmaradását elősegítő közlési eszközök közül az elsődleges a nyelv, ami nem kizárólag a beszédhez szükséges, hanem nélkülözhetetlen egy adott kultúra történeti szempontból meghatározott szokásrendjének elsajátításában és megértésében is (Bagdy, 1994).

A szocializáció folyamata környezetbe ágyazottan, és nem úgynevezett vákuumban zajlik, vagyis az egyéni fejlődés minden esetben egy adott kultúrához köthető (Segall és mtsai, 1990).

A kultúra segít keretet adni, mintát nyújtani a viselkedéshez és határokat is állít, magyarázatot, jelentést is biztosít és nem csupán az adott embercsoportban megfelelő viselkedésmintákat, előírásokat, követelményeket jeleníti meg (Kósa, 2005).

Összegezvén pedig elmondható, hogy az emberek az adott kultúrához kötődő kulcsfontosságú elvárásaikat általánosságban és optimális esetben, az elsődleges szocializációs színtéren, vagyis a családban sajátítják el (Bagdy, 1994).

SZOCIALIZÁCIÓS SZÍNTEREK ÉS A SZOCIALIZÁCIÓS FOLYAMAT JELLEMZŐI

A szocializációs folyamatot vizsgálhatjuk tehát az egyén szemszögéből (a társadalomba való integrálódás mikéntje), az intézmények irányából, (azok feladata a szocializációs tartalmak és folyamatok átadásában) valamint társadalmi aspektusból (milyen módon történik meg a társadalmi normarendszer továbbítása) (Nagy, 2013).

Szocializációs közegeknek nevezhetőek az olyan csoportok, illetve társadalmi kontextusok, ahol a szocializációs folyamatok zajlanak. Az emberek életének meghatározott periódusaiban többfajta szocializációs színtér is szerepelhet, melyek különböző strukturált csoportok vagy közegek (Giddens, 2006).

Az a közeg, ahol a fejlődési folyamat megvalósul, melyet emberré, felnőtté válásnak nevezhetünk, az a mikromiliő, melyet elsősorban a családi, ezt követően pedig majd a szociális tér kibővülésével (óvoda, iskola stb.), vagyis a kortárscsoporti, baráti, munkahelyi stb. kiscsoportok színtereként is említ a szakirodalom. Azt a társas mezőt, melyet mikromiliőnek nevezünk, az együtt élő, egymással összetartozó emberek alkotják, mely kapcsolatokat a személyesség és a kölcsönösség jellemzi. Ezen viszonyok jellegzetességei az eltérő szintű érzelmek és indulatok, nincsenek úgynevezett semleges történések (Bagdy, 1994).

A hármas felosztás elmélete alapján, az elsődleges szocializáció a kisgyermekkorhoz köthető, a másodlagos az iskolás korcsoporthoz, valamint az egyező rangú közegekben történő folyamatokra értendő, továbbá megjelenik egy harmadlagos színtér is, melyhez a munkavállalás aktív éveit sorolják (Kiss 2002).

Giddens (2006) négy színteret különít el: családi közeg, kortárscsoportok, iskolák/munkahely, valamint a tömegkommunikációs készülékek, ellenben megjegyezte, hogy véleménye szerint annyi közeg különíthető el egymástól, ahány csoportban vagy társadalmi szituációban az emberek életük jelentős részében jelen vannak. Kozma 1999-es áttekintése alapján, a szocializációs közegeket részleteiben vizsgálja, azonban a családi és iskolai színtereket nem elemzi teljes szerkezetében. Feltevése szerint a formális nevelés az iskolában zajlik, míg az informális nevelés színtere a család, ismerősi kör, a munkahely, a politikai és vallási nézetek, valamint a média. Azon túl, hogy kik lehetnek hatással és milyen közegben az egyéni szocializációra, nagyon fontos kérdés, hogy az emberek életében hogyan is zajlanak a tanulás különböző formái.

A szocializációt korábban a pszichológia szakirodalma és a különböző empirikus kutatások is többnyire egyirányú folyamatként ábrázolták. Azt feltételezték, hogy a gyerek csak egy „tárgy”, egyfajta passzív résztvevő a szocializációs folyamatban, s a szülők gyerekre gyakorolt hatását hangsúlyozták.

A köznapi nevelési-oktatási szituációk (családban, iskolában történő nevelés) már hosszú ideje, a témát kutatók, valamint a különböző empirikus bizonyítékok pedig az utóbbi évtizedekben mindinkább igazolják azt a megállapítást, mely szerint, ahogyan és amilyen eredménnyel zajlik a szocializációs folyamat, az nem kizárólag a szocializáció „közvetítőinek” (pl.: szülők, kortárscsoportok, nevelők stb.) igényeitől, igyekezetétől és eszközeitől függ.

Felismerték továbbá azt a kulcsfontosságú tényt, hogy a gyermekeknek aktív szerepe van a szocializációs folyamatban, mely alapján a kutatási eredmények is egyre inkább alátámasztják, hogy a szocializáció egy olyan kétirányú, interaktív folyamat, mely az alkudozások sorozatában teljesül be, s ahol a résztvevők között már a kapcsolat elejétől folyamatos kölcsönhatás figyelhető meg (Ranschburg, 1984; Bagdy, 1994; Kósa, 2005).

A CSALÁD, MINT ELSŐDLEGES SZOCIALIZÁCIÓS KÖZEG

Az emberek kultúrájának szokásrendszerét, előírásait és a viselkedésmódjuk külső igényeit jellemzően az első szocializációs közegben, a családban sajátítják el (Bagdy, 1994).

Mivel az ember, veleszületetten társas lénynek tekinthető, táras készségeik kiteljesítéséhez szerető, féltő és gondoskodó környezetre van szükségük, melynek szerepét optimális esetben a család tölti be (Bagdy és mtsai., 2007).

A család - mint a családszociológia központi eleme – pontos definiálása azonban nem egyszerű feladat, hiszen sok esetben egyedi jellegzetességek, érzelmi reakciók és sajátos értelmezések kapcsolódnak hozzá. Az esetek túlnyomó többségében, az emberek családban nőnek fel és egész életük a család keretei között játszódik le (Cseh-Szombathy, 1979).

A család egy olyan ősi intézmény, fundamentális társas alakzat, amely évezredek távlatából, valamennyi kulturális közegben jelen van valamilyen formában (Bagdy, 1994; Bagdy és mtsai., 2007).

Olyan kerete az emberi életnek, amelyben a biológiai lét beteljesül, továbbá pszichés fejlődésünk elemi jellegzetességei bontakoznak ki. Az egyén és az őt körülvevő környezet, tágabb értelmezésben társadalom között elhelyezkedő, mediátorként működő kiscsoportként működő, elsőrendű társadalmi egység. Ez az „elsődleges elhelyezkedés” abból adódik, hogy egyrészről a legkorábbi életkori szakasztól befolyásolja a fejlődő személyt, másrészről pedig érzelmi vonatkozásai, kapcsolatainak intenzitása alapozza meg a személyiségbe ágyazódó, létfontosságú emocionális és viselkedési mintákat, melyeket az egyének, mint egyfajta diszpozíciókat viszik tovább életük során. Továbbá közvetítő szerepe révén megalapozza – megfelelő esetben – a családi és társadalmi normák beolvadását, melynek segítségével felnőtt emberként a társadalom hasznos tagjaivá válhatunk.

Személyiségünk a családi lét során kétféle, folyamatos befolyás következtében fejlődik, hiszen a család egyfelől olyan természetes, nem tudatos mintát nyújt, mely spontán módon nyilvánul meg. Másfelől azonban olyan tudatosan közvetített nevelési hatások érik a személyiséget, melyek megszilárdítják az egyének viselkedésmódját és értékrendszerét. A két hatásmechanizmus egymással szoros összefüggésben működik, mindkettő egyformán fontos, melyet a gyermek habitusa, megnyilvánulásai és másokhoz való hozzáállása jelképez (Bagdy, 1994).

Rendszerszemléletű felfogásban, a család, csakúgy, mint bármilyen más rendszer, működhet megfelelően, vagy éppen „hibásan” is. Ennek következményeként, nem optimális működés esetén, fejlődési problémák is felléphetnek, melyek a kölcsönösség elve alapján a család összes tagját is érinthetik, negatív befolyást gyakorolva ezáltal a család belső harmóniájára. A családi légkör és környezet leplezett vagy nyílt problémái azonban könnyedén lavinát indíthatnak el, mely gátolja a megfelelő személyiségfejlődést, zavarokat okozva a későbbi alkalmazkodási és viselkedési formákban (Bagdy, 1994; Kovács és Pikó, 2009).

Az emberek többségében él az „ideális” családról alkotott kép, ahol az olyan familisztikus értékek, mint például a családi összetartással, a stabilitással és a hűséggel kapcsolatos elvárások a teljes családi egységre vonatkoznak (Czibere, 2017).

Annak ellenére, hogy az utóbbi évtizedekben a családmodellek jellegzetes változásokon mentek keresztül, legyen az akár modern vagy hagyományos alapokon nyugvó családforma, az alapvető értékrend, az általános világnézet és hozzáállás, a biztonságérzet, valamint az élet által elénk gördített akadályokkal és stresszhelyzetekkel való megküzdési stratégiák elsajátításának kérdésében, a származási családnak kulcsfontosságú szerepe van (Neményi, 2000; Bardi és Schwartz, 2003).

CSALÁDMODELLEK, CSALÁDFORMÁK VÁLTOZÁSAI

Az együttélés, a kötődés és a választás, mint alapvető szükségletek sarkallják az embereket a családi és különböző életformák kiválasztására, vagy esetlegesen ezek újraválasztására. A kötődési és a választási igényekhez köthetőek az együtt- és a különélési formák, ezek mutatkoznak meg a különböző társas és közösségi motivációikban, de ugyanez figyelhető meg szabadságvágyaikban is. A családi intézményrendszer azonban jelentős és folyamatos változásokon ment keresztül az utóbbi évszázadokban, a modernizáció következtében a család, mint egység veszített integráló szerepéből (Vajda, 2005; Somlai, 2013). Somlai (2013) könyvében az együttélés három történelmi formáját elemzi részleteiben: a premodern családformát és háztartást (röviden utalva); a 18. század végétől az 1970-es évekig jelen lévő ipari társadalomra jellemző polgári családtípust, illetve az 1970-es évek utáni időszaktól elterjedt és napjainkban is folyamatosan megújuló életformákat. A különféle ókori és későbbi társadalmakban többféle családforma alakult ki, a polgári családtípus megjelenése szélesebb körben a 19. századtól volt jellemző Európában és a világ további, abban az időszakban modernizálódó részein.

A nukleáris családforma innentől számított családideálnak a kialakuló polgárság számára, habár nukleáris családi intézmény már az iparosodás előtti időszakban is létezett. Feltételezhetően ez az eszmény nem volt újkeletű, hiszen az emberek már a korábbi időkben is vágytak az függőségi viszonyoktól mentes, önálló életformára, amihez azonban megfelelő anyagi és gazdasági feltételekre volt szükség, mely a középosztályosodás megjelenésével, a XX. század második felétől lett jellemző. A nukleáris családformára igazán ebben az időszakban tekintettek úgy, mint általános együttélési forma, amelyben a tradicionális értelmezést követve, házastársi viszonyban együtt élő nő és férfi közösen nevelik vér szerinti, közös gyermeküket/gyermekeiket.

Az 1970-es évektől kezdve azonban az úgynevezett „baby boom”, vagyis az 1 vagy több gyermeket nevelő nukleáris családformák aránya lecsökkent, a különböző társadalmakban, a tradicionálisnak vélt családformától eltérő, újfajta együttélési formák alakultak ki (Vajda, 2005).

Bagdy és munkatársai (2007) a családi élet változásaival kapcsolatban leírják a különböző családszerkezeti változások jellemzőit, mely alapján kirajzolódik a házasodási-, valamint a gyermekszületési arány csökkenése, valamint a válások és az élettársi kapcsolatok számának növekedése. A gazdasági és társadalmi helyzet okozta munkavállalási és karrierépítési kényszer, jelentős mértékben járul hozzá a szingli lét „népszerűségéhez”. Továbbá egyre jellemzőbb a kétkeresős családmodell, ahol mindkét szülő aktívan dolgozik. Meghatározó mértékben lecsökkent a családok több generációs együttélési formája, növekedett és azóta is növekvő tendenciát mutat a gyermektelen, vagy egy gyermekes nukleáris családok száma, továbbá manapság egyre elterjedtebb a csonka családhelyzet, az újraképződő családok, melyeket a szakirodalom mozaikcsaládként („patchwork”) említ meg.

Az idő múlásával, a hagyományos felfogás lazulásával és a modernizációs folyamatok megjelenésével, a különböző társadalmakban, a tradicionálisnak vélt családformától eltérő, újfajta együttélési formák alakulta ki, s napjainkban már az is előfordulhat, hogy az eltérő változatok vannak többségben (Nádasi, 2016; Vajda, 2005).

Sok „kritika” éri a „normális együttélési formától” eltérő együttélési változatokat, hiszen ezt a helyzetet, valamint a tradicionális nemi szerepektől való eltávolodást, az emberek többsége a család válságaként interpretálja (Coontz, 2005).

A házasságot kötő emberek számának csökkenését, az élettársi kapcsolatok, valamint az egyedülálló szülők számának növekedését a hagyományos családi élet kríziseként is azonosítják. A tradicionális családi intézmények számának csökkenéséért sok esetben az átalakult szexuális erkölcsi normákat, a nők foglalkoztatottsági helyzetének növekedését, valamint a média hatásait teszik felelőssé. Mindezekkel szemben, azok a kutatók, akik a családi élet átalakulását gazdasági és kulturális fejlődési folyamatként értelmezik, úgy vélik, hogy korunk családjai, a korábbi évekhez képest jobb körülmények között élnek és ezt semmiképpen sem kell válságként felfogni (Coontz, 1992; Yorburg, 2002).

Az együttélési változatok sokszínűsége nem tulajdonítható teljes mértékben az egyéni szabadság emelkedésének, valamint a választási alternatívák növekedésének, az átalakuló szituációk sok esetben inkább kényszer, mintsem választás eredménye (válás, gyermeket/gyermekeket egyedül nevelés helyzete stb.). A családok funkciójának módosulásában hangsúlyos körülmény, hogy az emberek társadalomba történő beilleszkedésének lehetőségei rendszerint a családi egységen kívülre tevődtek át (Vajda, 2005).

A modern kor helyzetét mérlegelve, megoldásként szolgálhat a család ernyő-fogalomként való felfogása, mely szerint természetes és normális jelenségként kell értelmezni a családi intézményrendszer módosulását és változatos formáit abban az esetben, ha a családi funkciók továbbra is zavartalanul működnek (Nádasi, 2016).

A krízishelyzetként való felfogással ellentétes nézőpont szerint, a különböző lehetséges életformák, nem minőségi romlásként értelmezhetőek, mindössze más-más értékeket képviselnek, a családon belüli belső kapcsolatok átalakulása, valamint a család szerepek közötti hangsúlyeltolódás pedig elkerülhetetlen. Mindezek együttesen biztosítják azt, hogy a család tudjon alkalmazkodni és integrálódni a megváltozott társadalmi helyzetekhez (Czibere, 2017).

Napjainkban tehát sokféle formában és változatban képzelhetjük el a családokat, ilyenek lehetnek például a házasságon túl, a válásokat követő hosszan tartó párkapcsolatok, újraházasodások vagy a nem házas életformák, a mozaik-, vagy más néven „patchwork” családok, a gyermeküket/gyermekeiket egyedül nevelő szülők, az özvegyek, a távkapcsolatok, a virtuális kapcsolatok, vagy éppen a nem családos változat, mint amilyen a szingliké. (Somlai, 2013).

Összességében elmondható, hogy a családi életformák változásai miatt a családi élet kiszámíthatóságának mértéke csökkent a XX. század közepére jellemző helyzethez viszonyítva, a változatosság nagyobb rugalmasságot és elfogadást eredményez napjainkban, melynek következtében újabb és újabb családiformák jelennek meg (Waite és Gallagher, 2000).

A család működése - a család, mint rendszer

A család – optimális működése esetén – legmeghatározóbb funkciója az érzelmileg stabil, intim, bensőséges közösség kialakítása, mely semmilyen más társadalmilag szerveződött csoportban nem érhető el olyan mértékig, mint a családban (Cseh-Szombathy, 1979).

A legnagyobb szociális egységet a származási csoportok alkotják, amely tagjai egymással mindennapi feladataik során egy erős érzelmi viszonyrendszerben személyes kapcsolatokat ápolnak és tartanak fenn (Bereczkei, 2008).

Az emberek a családi élet során tanulják meg, hogyan kell a többi emberhez viszonyulni, az alapvető csoportnormákat és szabályokat, vagyis hogy miként kell egy másik közösségben viselkedni. A család, egyfajta csoportként való értelmezése esetében, mint ahogy minden más csopornál, beszélhetünk szerkezetről – még akkor is, ha nem is olyan szinten merev, mint a többi formális csoport. Ebből következően itt is megfigyelhető, hogy a döntésekbe a tagoknak nem ugyanolyan mértékben van beleszólásuk, létezik egy bizonyos rangsor, hierarchia a tagok között, a kommunikáció útja és iránya is meghatározott. Mivel a családi közeg az emberek életének legintimebb területe, családonként eltérő, összetett szabály és viszonyrendszer uralja, melynek jellemzőit és működési módjának határait számtalan tényező befolyásolja, melyet tovább alakítanak az folyamatosan változó társadalmi-gazdasági viszonyok és a kulturális különbségek. A család, mint csoport értelmezésekor a rendszerszemléletű magyarázat szerint, a hangsúly az „egészleges” szemléletmódon van, vagyis, hogy a családra, mint egységes egészre kell tekinteni (Vajda, 2005).

Tehát tulajdonképpen egy olyan rendszerről van szó, melynek egyszerűen felismerhető, jellegzetes sajátosságai vannak, meghatározott működésmóddal, valamint szabályrendszerrel. A gyermekek egészséges és megfelelő fejlődésében nagy szerepet játszik a család nagysága, összetétele, azok a szerepek, melyeket a család tagjai a családi egységen belül betöltenek továbbá azok a viselkedésformák, melyek a harmónia fenntartásáért felelősek. A hosszú távú együttélés alatt létrejövő szereprendszer nagymértékben befolyásolja a tagok önállóságát, emocionális kapcsolatait, meghatározza a cselekvési alternatívákat, alkalmazkodó készségüket, illetve determinálja az önmagukról és egyéni kapcsolataikról kiépített képüket. A család megfelelően vagy kevésbé megfelelően működő, önmagát szabályozó rendszer, melyben a családtagok kölcsönös függésben vannak és ahol a tagok cselekedetei hatással vannak a többiekre is (N. Kollár és Szabó, 2004).

A cirkuláris elv (körkörös okság) alapján, – mely hozzájárul a hosszabb távon fennálló problémák értelmezéséhez - a családi rendszerben élő tagok elkerülhetetlenül és kölcsönösen hatást gyakorolnak egymásra, ezáltal az összes tag magatartása, oka, valamint eredménye is a másik viselkedésének (Dallos és Procter, 1990; N. Kollár és Szabó, 2004).

Mint ahogyan minden más rendszer, a család is egy dinamikus egyensúlyi állapotban létezik. Abban az esetben, ha valamilyen hatás következtében – pl.: rendszeren belüli átalakulások, vagy külső ingerek - ez az egyensúlyi állapot megbomlik, különböző javító törekvések indulnak be, hogy helyrehozzák a „hibát”. Sokszor azonban a helyreállító intézkedések erősítik fel még jobban a problémákat, egyfajta rossz önerősítő folyamatként, mely esetekben valószínűsíthetően eltérő megoldást kell találni, másfajta stratégiát kell alkalmazni. Mint ahogyan az minden más rendszernél felmerül, a családi egység tekintetében is nagy jelentőséggel bír az a kérdés, hogy hogyan maradhat meg a stabilitás, valamint a folytonosság, miközben a külvilág és a belső szerkezet is folyamatosan változik. Ahhoz, hogy az egyensúly fennmaradjon, olyan módon kell alkalmazkodni az új helyzetekhez és feltételekhez, hogy közben az egyének és maga az egész családi egység is meg tudja őrizni önazonosságát (N. Kollár és Szabó, 2004).

A család működésének további sajátosságai is vannak, hiszen a polgárosodott, városi társadalmakban kevésbé fontosak a tradicionális értékek és szabályrendszerek, nincs jelentősége a hierarchiának, melyet korábban a tagok közötti munkamegosztás és a hagyományok állítottak fel. Ezek a változások egyrészről megkönnyítik, másrészről pedig sokkal nehezebbé teszik a családtagok együttélését és mindennapjait. A több évszázadon átívelő szigorú szabály- és értékrendszer sokáig „korlátozta” az emberek életét, ennek ellenére kevesebb „kilengést” engedélyezett, illetve nem volt ekkora jelentősége az egyéni felelősségvállalásnak. Napjainkban pedig, - a hagyományok és szabályok gyengülése következtében - sokkal inkább jellemző a nagyfokú rugalmasság, a számtalan választási lehetőség és a különböző, változatos életformák térhódítása (Vajda, 2005; Czibere, 2017).

A családi rendszer jellemzése - a családi struktúra

Más rendszerekhez hasonlóan, a családi rendszer is különböző alrendszerekből épül fel, melyek a rendszerben betöltött szerepeik, funkcióik szerint különíthetőek el egymástól. Tradicionális meghatározás szerint, alrendszerekhez sorolhatóak a házastársi-, a szülő-gyermek-, adott esetben a testvér-, valamint a nagyszülői alrendszerek. Az ezektől eltérő formák is természetesen családként értelmezhetőek, (pl.: gyermektelen házaspár, gyermekét/gyermekeit egyedül nevelő szülő stb.) mely esetekben az alrendszerek módosulása figyelhető meg (N. Kollár és Szabó, 2004).

A házasság, a stabil, biztonságot teremtő családi élet kulcsfontosságú bázisát alkotó partneri kapcsolat meghatározó az optimális működés tekintetében. A házastársi- és szülő-gyermek alrendszer működése szoros kapcsolatban áll egymással, hiszen az egymással szeretetben, tiszteletben és harmóniában élő szülők, a gyermekükkel/gyermekeikkel is jobb viszonyt ápolnak, mely az egészséges fejlődés egyik alapfeltétele. Ez alapján tanulják meg a gyermekek, hogyan kell másokhoz viszonyulni és viselkedni a különböző társas kapcsolataikban (N. Kollár és Szabó, 2004; Vajda, 2005).

A család tehát egyfajta dinamikus erőteret alkot, melyben a tagok között sajátos kapcsolatrendszer, struktúra alakul ki. Számos korábbi szakirodalmi elemzés alapján ez a rendszer, szerkezet több szempont alapján jellemezhető: az integráltság fokával, a „hatalommal”, illetve a családon belüli kommunikációval. Az integráltság mértékét illetően ide sorolhatók a szövetség, a fúzió, illetve a társulás, mint egymástól megkülönböztethető típusok.

A legerősebb kapcsolatot a szövetség mutatja, mely a hagyományos családszerkezethez áll a legközelebb. Ebben az esetben a legerősebb az összetartozás érzése, mély emocionális szolidaritás van a tagok között, fontosnak tartják fogadalmukat és a házasság intézményét, ahol az egymással való tervek is hosszú távon értelmezhetőek. A fúzió ehhez képest mást egy lazább szerkezeti típus, melyben a párokat ugyanúgy az önzetlenség és az egységesség érzete kapcsolja össze, azonban ebben az esetben a házassági szövetség sokkal inkább a gyakorlati célok megvalósítására fókuszál. A családi szerepek csak kisebb mértékben differenciáltak, a család életében kevesebb a tervezés, a funkciók kielégítése jellemzően kevésbé szervezett és közös. A házaspárok a társulás esetében rendelkeznek a legnagyobb mértékű önállósággal, vagyis ahol az „én” fontosabbá válik a „mi” érzésnél, illetve a tagok a továbbiakban is nyitottak maradnak az őket körül vevő, külső környezettel szemben. A tagok között egyenlőség, egyenrangúság figyelhető meg, mely a szerepelosztásra is jellemző, sok esetben, ezekben a családokban még a gyermekeket is egyenjogú félként kezelik.

A családi integráltság foka összefüggésben van a családi kohézióval, ami többféleképpen mutatkozhat meg (Vajda, 2005; Margitics, 2009).