Fethiye Çetin

Nagyanyám

Örmény–török memoár

Fordította és az előszót írta
Pál Laura

Támogató

A kötet megjelenését
a Fővárosi Örmény Önkormányzat
és a Józsefvárosi Örmény Önkormányzat
támogatta.

Impresszum

Napkút Kiadó Kft.
1027 Budapest, Fazekas u. 10–14.
Telefon: (1) 787-5889
Mobil: (70) 617-8231
E-mail: napkut@gmail.com
Honlap: www.napkut.hu

Fordította: Pál Laura
Szerkesztő: Forgács Katalin
Szöveggondozó: Bellus Ibolya
Tördelőszerkesztő: Szondi Bence

© Fethiye Çetin, 2004
© Pál Laura, 2022
© Napkút Kiadó, 2022

ISBN 978 615 6409 34 8

„Békévé oldja az emlékezés”

A fordító előszava

Az Örmény-Torosz nyugati nyúlványai által körülölelt, délkelet-törökországi Habab (örményül Havav) nevű kis falu 2011 egyik verőfényes őszi napján rendkívüli eseménynek volt a tanúja: örmények, törökök és kurdok együtt ünnepelték meg tánccal és énekkel, két nap, két éjjel tartó vigassággal a falu négyszáz éves, felújított örmény csorgókútjainak átadását. Fethiye Çetin elhivatott küldetéstudata nyomán a falusiak összefogásával felújított, majd síppal-dobbal felavatott közkutak a valaha örmények által lakott településen a szinte utolsó, néma tanúi a múltnak. Az egykori templomoknak ma már nyomuk sincs, az örmény kolostornak is csak a magas fű közül kikandikáló, omladozó romjai láthatók.

Több mint száz évvel ezelőtt ezekből a kutakból ivott az a Heranuş nevű örmény kislány is, akinek az unokája, Fethiye Çetin 2004 telén közreadott Nagyanyám című, tabudöntögető memoárjában olyan tettre vállalkozott, melyre előtte Törökországban nemigen akadt példa. Őszintén beszélni kezdett az 1915-ben bekövetkezett „nagy tragédia” során iszlamizált örmény túlélők történeteiről.

Habab falu, ahonnan Çetin nagyanyja is származott, az Oszmán Birodalom idején fennálló hat keleti vilajet egyikéhez tartozott. A keleti tartományok etnikai összetételének gyökeres megváltoztatását célzó intézkedések keretében, 1915 tavaszán Habab falu örmény lakosságát is elűzték, helyükre hamarosan a környékbeli falvakból kurd és török betelepülők érkeztek.

Az 1915-ben megkezdődött kényszerű kitelepítések idején sokaknak az iszlamizáció, és a muszlim családokba való befogadás jelentette az életben maradás egyetlen esélyét. Az 1920-as évekre az egykor közel két és fél milliós lélekszámú oszmán örmények alkotta népcsoportból legkevesebb 600–800 000 ember esett a mészárlások és esztelen áttelepítések áldozatául.

Egyes számítások szerint közel 200 000 azon örmények száma, akik az iszlám felvételével élték túl e vészterhes időket, ami azt jelenti, hogy napjainkban nagy számban élnek olyan törökországi muszlimok, akiknek örmények is vannak a felmenőik között. A 2000-es évek elején a mindaddig tabukra és elhallgatásra épülő török emlékezetpolitika tükrében ezért számított úttörő jelentőségűnek Çetin memorája. Nyomában újabb és újabb visszaemlékezések, történetek, dokumentumok kezdtek napvilágot látni.

Çetin történelmi memoárja nem kíván állást foglalni a „tézisháborúban”, a politika hamis retorikáját messze maga mögött hagyva a történelem néma tanúinak szegődik a hangjává. Teszi mindezt higgadt és tárgyilagos tónusban, ám kérlelhetetlenül feltárva az elkendőzött valóságot.

A nagyanyja szülőfalujában egykor az örmény építészet remekeinek számító, az elmúlt száz évben ebek harmincadjára jutott csorgókutak felújítását kiharcoló Fethiye Çetin avatóbeszédében mindenkit arra biztatott, ha egyszer Habab település felé vinné el az útja, tegyen egy rövid kitérőt és igyon egy pohárral az örmény kutak vizéből. „Jót fog tenni”, mondta, erkölcsileg is, érzelmileg is „segít megtisztulni és szembenézni a múlttal”.

Habab – mai nevén Ekinözü – faluban az 1915-ös elűzetés óta alig hallani örmény szót, a felújított kutak átadásának ünnepségén azonban újra felcsendült egy régi örmény pásztorének, Fethiye Çetin nagyanyja, Heranuş Gadaryan egyik legkedvesebb dala, a Hingalla:

A bús pásztor fölment a hegyre
A szerelem énekét zengte
A piros orcák énekét
A fényes szemek énekét
A vidám napok énekét

Ah, szomorú pásztor
Szakadékba hulltam
Hingalla, hingalla

Çetin memoárjának szembeszökő erénye, hogy ítélkezés nélkül, a kimondott szó erejében bízva sugallja olvasójának: álljon meg egy pillanatra és tűnődjön el az oktalanul kerékbe tört emberi sorsok nyomában kullogó tanulságokon. Jót fog tenni, legalább olyan jót, akár egy pohár víz a hababi örmény kútból.

Pál Laura

Ajánlom ezt a könyvet Ayşe, Nadire, Necmiye,
Zeynep, Zehra, Handan
és Nevhiz számára, akik bátorítottak
a megírására, és minden lehetőséget
megragadtak, hogy letörjék a restségem
mentségére felhozott kifogásaimat.
Nélkületek ez a könyv
soha nem született volna meg.
Köszönöm a barátságotokat,
és hogy vagytok nekem.

Valahányszor eszembe jut az a januári hónap, belül reszketni kezdek, fázom. A bensőmben, valahol nagyon mélyen, valami fáj. Anyám, ha erős fájdalom kínozta, kezét szorosan a bal melle fölé szorítva „éppen itt, pontosan itt valami nagyon fáj”, mondta. Így érzek én is, valahol a szívem mélyén valami nagyon fáj.

A megfeketedett, hatalmas, ódon kövekből rakott magas falaktól körülvett rideg dzsámiudvarban az ijesztően hideg, kőből faragott ravatal tetején egy koporsó nyugszik. A ravatalozóasztalt és lábazatát egyetlen hatalmas kőtömbből vésték ki. A koporsó alatti kő olyan dermesztően hideg, hogy úgy érzem, ha megérinteném, menten odafagyna a kezem. Távolabb állok meg. Mintha mindent, azokat a hatalmas falakat és köveket is csak azért helyezték volna oda, hogy az ember még mélyebben átérezze a tehetetlenségét és nyomorúságát.

Azóta bármikor, ha meglátok egy ravatalt, mindegy, milyen évszakban járunk, elfog a reszketés, és menekülőre fogom. Időnként mégis váratlanul felötlik bennem a dzsámiudvar, a ravatal és a hideg. Olyankor újra fázom.

Éjjel Emrah hívott telefonon. „Elvesztettük nagyanyánkat”, mondta. Tudtam, hogy meghalt. Reggel a temetőben, a halottmosdató teremben – ettől a szótól is összeborzongok – az asszonyok megmosták őt, előkészítették, majd behívtak minket elbúcsúzni. Elköszöntem a kihűlt testétől, megcsókoltam az arcát. Még mindig érzem az ajkamon azt a furcsa hűvösséget, ami sehogyan sem illett a testéhez. Tudtam, hogy koporsóba fektették őt, ám az elmém mégsem volt képes ezt elfogadni. Mintha minden álmomban történt volna velem. Nem tudtam elhinni, hogy abban a koporsóban a nagyanyám fekszik olyan mozdulatlanul és magatehetetlenül. Ahogyan azt sem, hogy mindannyian ilyen tehetetlenül szemléljük mindezt.

A dzsámiudvar legkiesőbb részébe húzódva várakoztunk az asszonyokkal. Amíg ilyen tétlenül álldogáltunk és az újonnan érkezőkkel összeölelkezve sírtunk, valaki kivált a férfiak közül, és sietősen, izgatottan hozzánk lépett:

– Mi volt Seher néne anyjának és apjának a neve?

Az asszonyok nem feleltek azonnal. A csend és a kölcsönös pillantások feltűnően hosszúra nyúltak. Végül Zehra nagynéném törte meg a hallgatást:

– Az apjának Hüseyin, az anyjának Esma volt a neve.

Amint kimondta e neveket, azonnal rám pillantott, mintha csak jóváhagyást várna, nekem legalábbis így tűnt.

A férfi már éppen indult volna vissza a válasszal a ravatal előtt ácsorgó férfiak csoportjához, amikor számomra is váratlanul a saját kiáltásom hasított a csendbe:

– De ez nem igaz! Az anyja neve nem Esma, hanem İsguhi, az apjáé pedig nem Hüseyin, hanem Hovannes volt!

A férfi kelletlen arckifejezéssel fordult vissza, komor tekintetét mereven rám szegezve próbálta megfejteni a szavaim értelmét.

Közben a nagynénéim sírva fakadtak. A sírásuk hangjára, akár egy jeladásra az összes többi nő is csatlakozott a zokogók kórusához. A sírás legtöbbször ragadós. Én sem tudtam többé visszafogni a könnyeimet. Elhallgattam, nem akartam erősködni és megismételni a szavaimat, attól félve, ez csak fokozná a fájdalmukat. Ám ekkor elöntött a szégyen, hogy még itt sem tudjuk letenni a képmutatást, előrebicsaklott a fejem, magamban sírtam. A férfi egy darabig még bámulta a zokogó asszonyi gyülekezetet, majd olyan tekintettel, mintha csak azt mondaná, „ilyenek az asszonyok”, sietve ellépett mellőlünk.

Amint vér szerinti anyjának a neve nem Esma, és igazi apjának a neve nem Hüseyin volt, úgy eredetileg őt sem Sehernek, hanem Heranuşnak hívták. Mindezt azonban csak sokkal később tudtam meg.

Abban az időben a Palu közigazgatási határain belül fekvő Habab[1] nevű település Heranuş gyermekkorában az Ergani-Maden szandzsákhoz tartozó 207 házból álló nagy falu volt. Két templom és egy kolostor is tartozott hozzá.

Heranuş a Hovannes[2] és İsguhi Gadaryan házaspár második gyermeke volt. Az első gyermekük, Markrit elvesztése után született Heranuşt féltő gonddal nevelték. Hamarosan még két gyermekük született közvetlenül egymás után. A pici Heranuşnak így két kisöccse lett, akik a Horen és Hırayr nevet kapták.

Heranuş apja, Hovannes hét testvér közül a harmadik gyermek volt. Hovannesnek két bátyja, Boğos és Stepan, három öccse, Hrant, Garabed, Manuk és egy Zaruhi nevű húga volt. Az egyébként is népes család még tovább bővült, amikor a nagyobbik fiúk megházasodtak. Manukot még kisgyermekként megtámadta egy ismeretlen betegség, amiből hosszú ideig nem tudott kilábalni. Az egész falu imádkozott érte a templomban, ám Manuk állapota cseppet sem javult. Már kezdtek lemondani róla, amikor váratlanul meggyógyult. A Gadaryan családdal az élen mindenki ünnepelt a faluban.

Heranuş nagyapja, Hayrabed Efendi Paluban és környékén, Ergani-Madenben, Kiğıban egy ismert, szeretett és megbecsült tanár volt. Jó ember hírében állt, adtak a szavára. Akkoriban e körzetekben az alapfokú oktatás után továbbképzést nyújtó szakiskolák működtek. Hayrabed Efendi itt dolgozott tanárként. A faluban a templomatyai tisztség mellett kórusvezetői szerepet is betöltött. Állítólag a testvére, Antreas Gadaryan még nála is tehetségesebb és népszerűbb tanár volt. Hozzá vitték megfejteni a senki által nem értett régi örmény szövegeket; Antreas még a legnehezebb írások elolvasásával is könnyűszerrel boldogult. A Palu és hagyományai; oktatási és szellemi körkép című könyv[3] szerzője, Harutyun Sarkisyan lelkész a könyvében Antreasról a következőket írta: „Antreas Gadaryan egy anatóliai férfi volt. Az alacsony növésű, halk szavú Antreas hodzsa a dús szemöldökei alatt fénylő értelmes tekintetével már az első találkozás alkalmával nagy hatást tett mindenkire.”

A Gadaryanok és az Arzumanyanok a falu nagy múltú és népes családjai közé tartoztak. A Gadaryan család egyik fia, Hovannes szemet vetett a szomszéd Arzumanyan-család legidősebb lányára, İsguhira, akit ugyanúgy hívtak, mint a fiú édesanyját. Amikor egy nap megkérdezte tőle az apja, hogy volna-e kedve feleségül venni İsguhit, Hovannes majd’ kiugrott a bőréből örömében. Habozás nélkül igennel felelt. A nála hat évvel fiatalabb lánynak szintén sok testvére, két öccse és négy húga volt. A fiútestvérei, Hayk és Sırpuhi után ikerlányok születtek, Zaruhi és Diruhi, majd a legkisebb lány, Siranuş következett.

İsguhi édesanyja, Takuhi volt a falu javasasszonya. Az a hír járta róla, hogy tudása az orvosokéval vetekszik, ezért különösen törés-ficam esetén még a környező falvakból is elzarándokoltak hozzá. Az egymással jó viszonyt ápoló szomszéd család többi tagja is áldását adta Hovannes és İsguhi frigyére. Heranuş e szerelmi házasság második gyermekeként jött a világra. Keresztapja Levon Eliyan lett, aki a Gadaryan család többi gyermekének is a keresztszülője volt.

Heranuş jó eszű gyerekként gyorsan tanult, és különös érzéke volt a zenéhez. Nagyon szeretett énekelni, új dalokat tanulni, melyeket aztán a testvéreinek és az unokatestvéreinek is megtanított. Volt egy különösen kedvelt dala, melyet sokszor és szívesen énekelt. Nagyapja gyakran az ölébe vette, és új dalokra tanította, melyeket a kislány aztán elénekelt neki, ilyenkor nagyapja a tetszése jeléül mindig megsimogatta a haját. A játékokban általában ő volt a kezdeményező, aki kitalálta a játékot, ezt a fajta vezető szerepét a többi gyerek vita nélkül elfogadta.

Az 1913-as évben, amikor Heranuş iskolába került, apja és két nagybátyja több rokonukhoz hasonlóan felkerekedett, hogy Amerikában próbáljon szerencsét. Abban bíztak, hogy a tengerentúli munkával egy kis tőkét szerezhetnek, amivel később otthon meg tudják alapozni a családjuk jövőjét. Akkoriban a falusi férfiak körében roppant elterjedt volt az a nézet, hogy a lehetőségek hazájának számító Amerikában meg lehet gazdagodni. Elsőként Boğos nagybátyja hajózott el az Újvilágba. Őt követte hamarosan Stepan testvére. Végül pedig Heranuş apja és Hrant nagybátyja indultak el a hosszú, kalandos útra.

Heranuş egy osztályba járt nagybátyja, Stepan kislányával, Maryammal. Ugyanabban az évben kezdték az iskolát. Amint elsajátította a betűvetés tudományát, azonnal tollat ragadott, hogy levelet írjon Amerikába kivándorolt édesapjának és nagybátyjainak. A levélpapír hátoldalára Maryam írta meg üzenetét a kinti rokonoknak. A levelet elküldték postán Amerikába. A Heranuş által írt levél így szólt:

Drága apukám, kedves nagybátyáim,

Szerettünk volna két sort írni gyenge tollunkkal, hogy örömöt szerezzünk nektek. Reméljük, jól vagytok, szívből kívánjuk és imádkozunk azért, hogy mindig jól legyetek. Mi rendesen járunk az iskolába, és igyekszünk jól nevelt gyerekek lenni.

Horen, Hırayr, Jirayr, Maryam és én csókoljuk a kezeteket.

Annának nagyon hiányoztok, sok puszit küld nektek.

Heranuş Gadaryan

A levélben említett Jirayr és Maryam mindketten Heranuş Stepan nevű nagybátyjának a gyermekei voltak. Az Anna pedig İsguhi családon belüli neve volt. A levélpapír hátoldalára Maryam írta meg levelét:

Drága apukám és kedves nagybátyám,

Én is írok néhány sort, talán örültök neki.

Imádkozunk azért, hogy jól legyetek, és mi is jól legyünk.

Kedveseim, mi rendesen járunk az iskolába és tanulunk.

Ne aggódjatok. De szeretnénk, ha mindig írnátok levelet.

Nagyon várjuk Ohan Ahpar[4] és Hrant Ahpar levelét is, de nem írnak.

Csókolom a kezeteket. Horen, Hırayr, Jirayr, Nektar és Anna is üdvözletét küldi.

Maryam Gadaryan

Az unokatestvér kislányok, Heranuş és Maryam így adták tudtul az örömhírt apjuknak és nagybátyjaiknak, hogy megtanultak írni-olvasni. Azonnal szembetűnik, hogy a levélpapír egyik oldalára milyen szép, rendezett sorokban írták a levelet. Ezek a hibátlan gyöngybetűk Heranuş tollából származtak.

Hovannes és İsguhi nagyon szerettek táncolni, sosem hagyták ki a falusi mulatságokat, amikor átadva magukat a zene ritmusának akár órákon át ropták a körtáncot. Miután a férje elment Amerikába, İsguhi a nagybátyjával járt el a falusi lakodalmakba és vigasságokba táncolni. A hosszú téli éjszakák egyik legizgalmasabb szórakozása volt, amikor dervisek érkeztek a faluba. A falusiak körülállták a derviseket, akiknek a nyárssal és izzó vaskályhával végzett mutatványaikat félelemmel vegyes csodálattal bámulták. A hegyes végű, vasból készült nyársakat könnyedén átszúrták az arcukon anélkül, hogy egyetlen csepp vérük is kicsordult volna. A forró vaskályhákat pedig úgy tudták ölelgetni, hogy az semmilyen égési sebet nem okozott sem a karjukon, sem a kezükön. Heranuş ámulva nézte őket. Egyik nap, amíg ő iskolában volt, forró, lobogó víz ömlött Horen testvérére, akinek bal mellkasán és bal karján is mély, égő sebek keletkeztek. Ahogy Heranuş elnézte a testvére sérüléseit, sehogyan sem értette, miként lehetséges, hogy a derviseknek semmi bajuk nem esett. Éjszakánként hosszan töprengett e rejtélyen.

Gadaryanék egy tágas udvarú, nagy, kétemeletes, sokszobás házban laktak. Az udvarban élt egy házőrző kutya is, akivel Heranuş nagyon szeretett játszani. Évekkel később nagy nosztalgiával sokszor felidézte ezt az udvart, ahol olyan szívesen játszott az unokatestvéreivel és a kutyájával. Mivel a család férfitagjainak egy része tanár volt, a másik része pedig elvándorolt Amerikába, a szántóföldi munkákat idénymunkások végezték, akik a házban dolgozó két szolgálóval együtt a nagy udvarra néző szobákban laktak. A téli hónapokban e falusi házban lakó család a nyarakat a fennsíkon töltötte.

A Gadaryan család házában szövőszék is volt. A faluban élő többi családhoz hasonlóan ők is színpompás szőnyegeket és terítőket szőttek. Heranuş később mindig nagy szeretettel idézte fel nagyapja alakját, aki nyugdíjas korában a faluba költözött, és napközben szívesen próbált ki új mintákat a szövőszékén, míg esténként a Bibliáját olvasgatta. Gadaryanék sorsukkal megbékélt és bőkezű emberek voltak, így sosem hiányzott házukból a vendég. Hayrabend Efendi legendás problémamegoldó képessége is vonzotta hozzájuk az embereket. Ebben a népes, színes társaságban az okos, tehetséges és megbízható Heranuş személyét mindig érdeklődés és rokonszenv övezte. Ebben minden bizonnyal közrejátszott az is, hogy hófehér bőrű, dús, mézszínű hajú, hatalmas, csillogó zöld szemű, csinos kislány volt. Az eddig elmondottakból kitűnik, hogy Heranuşnak minden bizonnyal boldog gyermekkora volt. Erre egyébként később, amikor a gyermekéveiről mesélt, ő maga is így emlékezett.