© Jobst Ágnes, 2015

Borítóterv: Hegyi Péter

Borítófotó: Fortepan (29964); www.fortepan.hu

Felelős szerkesztő: Nemes Krisztián

Felelős kiadó: Rados Richárd

Jaffa Kiadó • www.jaffa.hu

ISBN 978-963-475-535-7

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Tartalomjegyzék

Bevezetés

I. Európa kettéválasztása

A vasfüggöny

A vasfüggöny magyar szakasza

Németország felosztása

A Német Demokratikus Köztársaság politikai rendőrségének megalakítása

A belnémet határ lezárása és a berlini fal

II. A Magyar Népköztársaság és a Német Demokratikus Köztársaság állambiztonsági együttműködése

A berlini magyar rezidentúra létrehozása

Együttműködés a kémelhárítás és a hírszerzés terén

Együttműködés az operatív technikai fejlesztések terén

III. Menni vagy maradni?

A határátlépés kriminalizálása

A másik haza: menekültek, bevándorlók vagy áttelepülők?

Hetedhét határon át

A Stasi magyarországi operatív csoportja

A „Balaton-brigád”

Problémák az együttműködésben

Magyarország a Stasi szemével

IV. A magyar nyitás politikája

A reformfolyamat

Döntés a műszaki zár lebontásáról

A magyar nyitás visszhangja az NDK-ban

A határnyitás fogadtatása Ausztriában

Csatlakozás a genfi menekültügyi egyezményhez

V. A keletnémetek és a magyar határnyitás

A keletnémet menekültek és a magyar hatóságok

Tüntetés és piknik Európa megosztottsága ellen

A nyugati határ védelmének ellehetetlenülése

Várakozó állásponton

A határnyitás

A határnyitás következményei az NDK-ban

Összegzés

VI. Függelék

A keletnémet Állambiztonsági Minisztérium (Ministerium für Staatssicherheit) szervezeti felépítése 1989-ben

Arcképek a Stasi vezetőinek köréből

Arcképek a Stasi magyarországi operatív csoportjának tagjai köréből

Felhasznált irodalom

A képek forrásai:

Jegyzetek

Bevezetés

A kötet az egykori Német Demokratikus Köztársaság és a Magyar Népköztársaság kapcsolatainak egyik fontos területén, az állambiztonság terén kifejtett együttműködés bemutatására vállalkozik. A szovjet zóna országai által folytatott kooperáció ezen aspektusai a jelenkori történetírás kevéssé feltárt területét képezik, holott a belügyi-állambiztonsági szervek kapcsolatainak mélyebb ismerete hozzásegíthet a közelmúlt fontos történéseinek alaposabb megértéséhez. A témával foglalkozó első publikációk nem a tudományos feldolgozás igényével íródtak, inkább a kortársak visszaemlékezéseit az áldozatok nézőpontjából rögzítő, szépirodalmi megközelítések és memoárok voltak. Műfajuk jellegének megfelelően az elnyomás egyes eseteire fókuszáltak, és az állambiztonsági szervek által az állampolgárok döntéseire, utazási lehetőségeire, lakóhelyük szabad megválasztására gyakorolt represszió leírása került előtérbe bennük.

Jelen munka célja, hogy az elsődleges források, vagyis a levéltári dokumentumok felhasználásával tegyen kísérletet a téma feldolgozására. Negyed századdal a rendszerváltoztatás után az egykori állambiztonsági szervek által keletkeztetett iratanyag feldolgozottságának szintje már lehetővé teszi a közelmúlt történetének levéltári források alapján való feltárását. Jóllehet a rendszerváltozás előestéjén végrehajtott iratmegsemmisítések a releváns dokumentumokat sem kímélték, a fennmaradt irategyüttesek alapján így is kirajzolódik, hogy melyek azok az irattípusok, amelyekre a téma kutatása során támaszkodhatunk. Mindenekelőtt a nemzetközi osztályok levélváltásait tartalmazó gyűjtődossziék tartoznak ide, amelyekben az egykori Német Demokratikus Köztársaság Állambiztonsági Minisztériuma (Ministerium für Staatssicherheit, Stasi) és a Magyar Népköztársaság Belügyminisztériuma által kötött együttműködési szerződések és reszortmegállapodások, a rövid- és középtávú munkatervek és munkajelentések, illetve a rendszeresen megtartott munkamegbeszélések jegyzőkönyvei is megtalálhatók. Lényeges információkkal szolgálnak a szervezet működésének módját szabályozó parancsok és végrehajtási utasítások, valamint a Magyarországon bevetett Stasi-ügynökök archivált személyi anyagai. A konkrét eseteket illetően a Legfőbb Ügyészség Politikai (az 1970-es évek közepétől Államelleni Ügyek) Osztályának iratanyaga szolgál bővebb felvilágosítással. A vizsgálati eljárások nyomán keletkezett jegyzőkönyvek a részletes esetleírásokat tartalmazzák. A két ország állambiztonsági szervei által folytatott kooperáció története ugyanakkor kizárólag a különböző levéltárakban, elsősorban az Állambiztonsági Szolgálatok Történeti Levéltárában, a berlini Egykori Stasi-iratokért Felelős Szövetségi Megbízott Hivatalának Levéltárában (Das Archiv der Stasi-Unterlagen-Behörde), valamint a Magyar Nemzeti Levéltár Országos Levéltárában{1} fennmaradt iratanyagok összevetésével rekonstruálható.

Az együttműködés történetének megírása során Európa kettéválasztásából, a hidegháborút megtestesítő vasfüggöny fogalmából indulok ki, hiszen a magyar–keletnémet állambiztonsági kapcsolatok leghangsúlyosabb területét a berlini falat Magyarország területén át megkerülő keletnémet állampolgárok visszatartása képezte. Röviden ismertetem a Németország szovjet megszállási övezetében létrehozott politikai rendőrség történetét, és áttekintem a magyar és keletnémet állambiztonsági apparátus azon szervezeti egységeit, amelyek kulcsszerepet töltöttek be a Magyar Népköztársaság Belügyminisztériumának és az NDK Állambiztonsági Minisztériumának  együttműködésében. Kitüntetett figyelmet szenteltem a Stasi speciális szervezeti egységének, az NDK Állambiztonsági Minisztériuma által Magyarországon bevetett operatív csoportnak és az általa irányított megfigyelői hálózat, a „Balaton-brigád” („Balaton-Brigade”) működésének. A kooperáció bemutatása során a felmerült problémákra és nézetkülönbségekre is kitértem, hogy milyen formális és informális keretek között folyt az együttműködés, mennyiben volt kölcsönös, és milyen okok folytán borult fel az egyensúly, amely végül a szövetségesek közötti töréshez vezetett.

Nagy hangsúlyt fektettem azon politikai tényezők bemutatására, amelyek a vasfüggöny lebontásához, és a határ jelképes, majd tényleges megnyitásához vezettek. Magyarország nemzetközi megítélése és belső átalakulása szempontjából is kimagasló jelentőséggel bírt a keletnémet menekültek sorsa. Kulcsfontosságú volt, hogy a magyar állami szervek miként kezelik a döntés következtében rájuk háruló kényes feladatot. Az események egyik kulcsszereplőjének, Kozma Imre atyának a megállapítását idézve: „A politika szemszögéből nézve 1989-ben megszólíttatott egy nemzet, amelynek történelme során nem mindig sikerült jól válaszolnia, és most jó választ adott.”{2} A magyar politikai vezetés felelős döntése nyomán a keletnémet menekültügy sikeres végkifejlettel zárult. Magyarország nyugati határának megnyitásával a berlini fal megkerülhetővé vált, és ezzel új korszak vette kezdetét Európa XX. századi történelmében.

A külhoni gyűjteményekben folytatott feltárást a Collegium Hungaricum és a Klebelsberg Kunó kutatói ösztöndíj által nyújtott támogatás tette lehetővé. A kézirat az NKA alkotói pályázatának támogatásával készült.

I. Európa kettéválasztása

A vasfüggöny

„A Balti-tenger menti Stettintől az adriai Triesztig vasfüggöny ereszkedett le a kontinensre. E vonal mögött fekszenek Közép- és Kelet-Európa összes ősi államának fővárosai. Varsó, Berlin, Prága, Bécs, Budapest, Belgrád, Bukarest és Szófia, mind e híres városok és a körülöttük lévő népesség a szovjet érdekszférába kerültek, és ilyen vagy olyan formában nemcsak az orosz befolyásnak, hanem nagyon nagy mértékű és sok esetben egyre növekvő moszkvai ellenőrzésnek vannak kitéve” – fogalmazta meg Churchill 1946. március 5-én a Missouri állambeli Fulton egyetemén, a Westminster College-ban elhangzott beszédében.{3} Az Északi-tengertől az Adriáig húzódó választóvonal a két világrend kibékíthetetlen ellentétét jelképezte, amely a kontinens keleti felén élők számára – egyéb szabadságjogaik semmibevétele mellett – utazási korlátozásokat hozott, és nyugati rokonaikkal, ismerőseikkel való kapcsolataik megszakadását jelentette. Maga a vasfüggöny eredeti jelentésében a színházi berendezés egyik 18. században meghonosított részét képezte, amely megakadályozta, hogy a deszkaépületekben gyakori tűzvészek átterjedjenek a nézőtérre. Bár a politikai közgondolkodás Winston Churchill brit miniszterelnök 1946 márciusában tartott fultoni beszédétől eredezteti a vasfüggöny fogalmának szimbolikus használatát, Churchill már korábban is élt vele Európa második világháború utáni politikai kilátásainak jellemzésekor. Többek között a brit parlament alsóházában augusztus 16-án tartott beszédében,{4} azt megelőzően pedig 1945. május 12-én Truman elnöknek küldött táviratában is használta a kifejezést.{5}  A következetes fogalomhasználat a tűzvész, illetve a károsnak ítélt idegen eszmék gyors elterjedésének analógiáján nyugvó metaforát sejtet.

E metafora ebben az időben már komoly jelentéstörténettel rendelkezett, amelyet a következő példák is jól szemléltetnek. H. G. Wells Az istenek eledele címmel 1904-ben megjelent regényében ezzel a fogalommal jelezte a főhős mentális elkülönülését a külvilágtól.{6} Az első világháborúban a német–belga frontvonalon húzott kerítést nevezték vasfüggönynek, amelybe a szembenálló frontvonalak közötti hírszerzés megakadályozására 220 voltos áramot vezettek.{7}

Az I. világháborút követően a metafora használata két, a nemzetközi politikai életben különböző okok folytán izolálódott állam, Németország és a Szovjetunió köré artikulálódott. A fogalom Szovjetunióval kapcsolatos első említése Vaszilij Rozanov filozófus nevéhez kötődik, aki Korunk apokalipszise címmel 1918-ban közzétett írásában a forradalom korszakhatár jellegét hangsúlyozta vele, és következményeit olyan apokaliptikus méretű színházi előadáshoz hasonlította, amely megszünteti a drámán kívül álló néző pozícióját, mondván, az általános kataklizma hatására mindenki az események szereplőjévé válik.{8} Ethel Snowden angol feminista politikus 1920-as szovjet útjáról Through the Bolshevik Russia címmel írott beszámolójában az új bolsevik állam nemzetközi elszigetelődésével kapcsolatban használta.{9} Németországgal kapcsolatos első említése az 1920-as évek közepén Lord Edgar Vincent d’Abernon, berlini brit nagykövet nevéhez kötődik, méghozzá a francia és a német területek között kialakítandó semleges zónával kapcsolatban.{10} A Harmadik Birodalom hivatalos nyelvhasználata is gyakran élt ezzel a fogalommal, főként a végjáték idején. A Das Reich című lap 1945. február 25-i számában jelent meg Joseph Goebbels propagandaminiszter krími konferenciára reagáló cikke, amelyben arról írt, hogy egy esetleges német kapituláció esetén a szovjetek vasfüggönnyel zárnák el az általuk megszállt területeket, és mögötte tömeges mészárlás venné kezdetét.{11} Konrad Adenauer, a Német Szövetségi Köztársaság későbbi kancellárja a második világháború végét követően, 1945. július 5-én írott levelében a négy megszállási övezetre felosztott Németország újbóli egyesítésének kilátásait latolgatva szkeptikusan hivatkozott  a szovjetek által leengedett vasfüggönyre.{12} Végezetül egy magyar nyelvi adat annak jelzésére, hogy a vasfüggöny mibenlétével Budapesten is tisztában voltak, még mielőtt Churchill fultoni beszédében erre felhívta volna a figyelmet: „Mellékelek 2 újságcikket, […] mivel úgy tudom, nem kerülnek el hozzátok sajtótermékeink a vasfüggönyön keresztül” – írta Reiner Mária Révai András újságírónak Londonba, 1945. október 14-én.{13}

A fent idézett példák arról tanúskodnak, hogy a vasfüggöny metaforáját a politikai és ideológiai elkülönülés jelzésére már a 20. század első felében alkalmazták, közkeletű elterjedését azonban kétségkívül Churchill nagy nyilvánosságot kapott fultoni beszéde alapozta meg. A két világrend határán felépült „záróvonal” földrajzilag a következő részekből állt: 1) a két német állam, a Német Szövetségi Köztársaság (továbbiakban: NSZK) és a Német Demokratikus Köztársaság (továbbiakban: NDK) között húzódó belnémet határ; 2) a német fővárost kettéosztó berlini fal; 3) a keleti blokk tagországainak a kapitalista országokkal szomszédos nyugati határa Csehszlovákia és az NSZK, Csehszlovákia és Ausztria, illetve Magyarország és Ausztria között; 4) a szocialista blokk keleti határa Bulgária és Törökországa között; 5) valamint a szocialista államok közösségéből kizárt Jugoszláviával közös határ.

A hidegháború időszakában a vasfüggöny analógiájára világszerte elterjedt a „függöny” mint szimbólum használata. A fizikai és ideológiai szembenállás jelzésére Kína és Indokína térségében „bambuszfüggönyről”, Kamcsatka és Alaszka között „jégfüggönyről”, Kuba és az Egyesült Államok között „kaktuszfüggönyről” szóltak. 1955-ben a Szabad Európa Bizottság{14} folyóiratot indított, amely már címében is a vasfüggönyre utalt. A Hinter dem Eisernen Vorhang (A vasfüggöny mögött) című lap Münchenben jelent meg, célja a kelet-európai államokban zajló folyamatokról való híradás volt. Címlapján a térség vezető napilapjainak fejlécei – a magyar sajtóból a Szabad Nép és a Magyar Nemzet – voltak láthatók. A szovjet blokk országairól szóló tudósításokban a keleti országok propagandájának ellensúlyozására, a hivatalos álláspont értelmezésére törekedtek.{15}

A vasfüggöny magyar szakasza

Az Ideiglenes Nemzeti Kormány honvédelmi minisztere, Vörös János már 1945. február 23-án elrendelte a határőrség felállítását, ám a Magyarország területén folyó harcok miatt erre csak a keleti végeken került sor.{16} A Szövetséges Ellenőrző Bizottság a frontvonal nyugatra tolódását követően, 1945. május 14-én hagyta jóvá a határőrség felállítására vonatkozó intézkedést, amelynek nyomán a nyugati országrészben is megalakultak a helyi honvéd kerületparancsnokságok.{17} A Honvédelmi Minisztérium Katonapolitikai Osztálya 1946 márciusában Honvéd Határőrség Főparancsnoksága néven önálló határőrizeti szervet hozott létre. Pálffy György vezérkari ezredes, a Honvéd Határőrség parancsnoka militáns és agresszív hangvételű vezércikkben követelte a nyugati határ lezárását: „Ellenségeink a magyar demokrácia gazdasági ellenségei, a csempészek, a feketézők, a gazdasági kártevők, akik azzal, hogy szinte akadálytalanul hurcolták ki határainkon a még megmaradt kevés jószágunkat, mérhetetlen kárt okoztak a gazdasági téren nagy nehézségekkel küzdő demokráciánknak. Ellenségeink a banditák és a hivatásos bűnözők, akik a háború utáni zavaros állapotokat felhasználva, országról országra vándorolva űzik veszedelmes és káros foglalkozásukat, és akik sajnos nagy tömegben árasztották el éppen határaink gyenge őrizete következtében országunkat. Ellenségeink a fiatal magyar demokrácia politikai ellenségei, a külföldi magyar reakció emberei. A nyilas és horthysta külföldi magyar reakció nem akar és nem tud beletörődni a magyar demokrácia győzelmébe, és minden eszközt igénybe vesz, hogy demokráciánk fejlődését kívülről nehezítse, lassítsa, sőt, ha lehet, elbuktassa. Ennek a külföldi magyar reakciónak és a vele szövetséges külföldi reakciós köröknek ügynökei, propagandistái eddig szinte szabadon jöttek-mentek határainkon keresztül, megerősítve ezzel, emberekkel, pénzzel és propagandaanyaggal, valamint utasításokkal, a hazai reakció gócait. De a magyar demokrácia itthoni ellenségei és árulói is hamar megtalálták az utat az ország határain túlra, ha támogatásra, utasításra, tanácsra, pénzre volt szükségük, vagy biztos búvóhelyre, ha itthon égni kezdett lábuk alatt a talaj. Ugyancsak mérhetetlen kárt okoz és veszélyt jelent az a körülmény, hogy főleg nyugati határainkon százával lépték át a határt illegálisan nyilasok, fasiszták és Horthy-reakciósok, akik az országba visszatérve el akarták kerülni a felelősségre vonást és észrevétlenül elvegyülni a demokratikus dolgozók tömegében, hogy ott zavartalanul folytathassák aknamunkájukat. Végül, de nem utolsósorban, komoly problémát jelentett és jelent ma is a magyar demokrácia számára a svábok kitelepítése körüli szabotázs, az a tény, hogy a svábok az eddig hiányosan őrzött határon akadálytalanul menekíthették ki sok esetben összeharácsolt vagyonukat, és hogy a határon át létesített illegális csatornákon keresztül a már kitelepített és még kitelepítésre váró svábság állandó, szoros érintkezésben volt. A demokratikus határőrség feladata: megakadályozni a csempészést és a határon átnyúló feketekereskedelmet, megakadályozni a banditák és bűnözők beáramlását országunkba, megakadályozni a magyar demokrácia külföldi ellenségeinek és a külföldi magyar reakciónak a határon átnyúló aknamunkáját és megakadályozni a magyar demokrácia belső ellenségeinek külföldre való szökését.”{18}

A háború utáni nehéz közellátási helyzetben a közszükségleti cikkek, elsősorban az élelmiszer illegális kereskedelme valóban komoly problémát jelentett. Az Ideiglenes Nemzeti Kormány 1945. október 17-én kiadott rendelete súlyos szankciókat, adott esetben halálbüntetést helyezett kilátásba a csempészet megfékezésére.{19} A határ lezárásának tényleges okait kutatva azonban ennél fontosabb tényezőt sejtet a „demokrácia ellenségeire” való utalás. Az 1945-ös nemzetgyűlési választáson a Magyar Kommunista Párt nagyarányú vereséget szenvedett, és vereségét követően kíméletlen kampányt indított politikai ellenfelei, elsősorban a választásokat megnyerő Független Kisgazdapárt prominens vezetői ellen, a koncepciós perek vádlottjai közül pedig sokan külföldön kerestek menedéket. A Honvéd Határőrségtől független Magyar Határrendőrség felállítására 1945 novemberében kiadott belügyminiszteri rendelet a határrendészet hatáskörébe utalta a tiltott kivándorlás megakadályozását; beleértve a körözött, vagy bűncselekmény elkövetésével gyanúsított egyének elfogását.{20} A Határőrség Országos Parancsnoksága a nyugati határ fokozott ellenőrzéséről és lezárásáról rendelkezett: „Elérendő cél: az osztrák viszonylatú határrész fokozott ellenőrzése és lezárása.”{21} A kifelé irányuló mozgás kontrollálására az osztrák határ felé vezető utak és vasutak szigorú ellenőrzését vezették be: „Az ismételten felállított vasútellenőrző járőr, valamint a fontosabb útvonalakat ellenőrző járőr a vasúton minden férfi személyt és esetleg gyanússá vált női személyeket köteles leigazoltatni. A leigazoltatási kötelezettség alá tartoznak a honvédség és rendőrség ht. [határőr] állományába tartozó személyek, rendfokozatra való tekintet nélkül. Amennyiben az igazolt kellő okmánnyal nem rendelkezik, úgy a járőr parancsnokságára állítsa elő. Az útellenőrző járőr minden úton közlekedő személyt és mindenféle járművet (hajtót, vezetőt), s annak utasait igazoltatni köteles.”{22}

A drákói intézkedés érdekessége, hogy ekkor még a magyar–osztrák határ mindkét oldala szovjet megszállás alá esett. Noha a szövetséges hatalmak képviselői az 1943-as külügyminiszteri konferencián Ausztria szuverenitásának majdani visszaállításáról döntöttek, a háború befejezésétől 1955-ig az ország négyhatalmi megszállás alá került. Ausztria keleti tartományai – Burgenland, Alsó-Ausztria és Felső-Ausztriának a Dunától északra eső területei – a szovjet megszállási övezetbe tartoztak, ennek következtében a magyar–osztrák határon az osztrák csendőrséggel és vámőrséggel való együttműködést a szovjet megszálló erők koordinálták. A hivatalos propaganda erre a tényre nem volt tekintettel. 1948 őszén már arról írtak az újságok, hogy Magyarország kétszeresen is a keleti blokk frontországává vált: nyugati szomszédja az eltérő társadalmi berendezkedésű Ausztria, déli szomszédja pedig a titói Jugoszlávia.{23} A Magyar Dolgozók Pártja Külügyi Bizottsága „határrendezési kérdések” címszó alatt tárgyalta az osztrák határon esedékes intézkedéseket. A határ menti erdők kiirtásáról, valamint alacsony beültetésű terület kialakításáról határoztak. Kádár János belügyminiszter október végén összefoglaló jelentést terjesztett a kormány elé, amelyben az Ausztriával kötött határforgalmi megállapodás felmondását javasolta. Az október 29-én született döntés értelmében 1948. december 1-jétől három hónapos határidővel a magyar kormány felmondta az 1926-ban aláírt határforgalmi megállapodást, ezzel elhárult a jogi akadály a vasfüggöny magyar szakaszának felépítése elől. Az Államvédelmi Hatóság soproni kirendeltsége december 12-én közölte a burgenlandi biztonsági szervekkel, hogy december 15-én éjféltől 20 határátkelőhelyet lezárnak.{24} A BM IV. Főosztály 16/1950. számú utasítása alapján 1950. június 20-tól a jugoszláv határon egy 15 km széles határövezetet létesítettek, amelyet a 0390/1952. számú utasítással 1952. szeptember 1-jétől az osztrák határra is kiterjesztettek. A határövezetben csak azok tartózkodhattak, akik ott laktak, vagy belépésre feljogosító rendőrségi engedéllyel rendelkeztek. Rokonlátogatás céljából a belépést ideiglenes engedélyhez kötötték, amelyet a lakóhely szerint illetékes rendőrkapitányság állított ki. Ideiglenes engedély birtokában csak a megjelölt településen lehetett tartózkodni, megérkezéskor és eltávozáskor pedig 12 órán belül be kellett jelentkezni a helyi rendőrkapitányságon. Munkavégzés a határövezetben csak engedéllyel volt lehetséges. Külön engedély nélkül, nyílt paranccsal beléphettek azonban a honvédség, az állambiztonsági szervek és a rendőrség állományának tagjai. {25}

A vasfüggöny szimbóluma a határ elválasztó szerepét hangsúlyozta. A keleti blokk államai a gyakorlatban mindezt olyan szögesdrót akadályból, aknamezőből és magaslati figyelőhelyekből álló műszaki zár kiépítésével valósították meg, amely az átjárást mindkét irányból ellehetetlenítette. Magyar szakaszának telepítését az ország nyugati és déli határán 1949 kora tavaszán kezdték meg. 1950 végére a két határszakaszon 1000 km drótakadályt építettek ki, amelyből 871 km-t elaknásítottak, és emellett 291 magasfigyelőt építettek.{26} Egy korabeli szemtanú 1953-ban a következőképpen számolt be az életveszélyes akadályrendszeren való átkelés nehézségeiről: „[Az] osztrák oldal felől nézve a »vasfüggöny« a szögesdrótokkal kezdődik […] Ettől befelé következik az aknazár, amely úgy van felállítva, hogy minden 36 méteren van egy akna, amely a földből kiálló cukorrépához hasonlítható, és 2 méterrel beljebb, a két-két akna távolságának közepén, tehát mindkettőtől 18-18 méter szélességben és befelé 2 méter távolságban még egy akna van. Mindezek az aknák, illetőleg azoknak gyújtószerkezete dróttal vannak összekötve. Ez azt a célt szolgálja, hogy a fűben, gazban gázoló határátlépő ne láthassa a drótot, de lehetőleg akadjon bele. A drót érintésére valamelyik aknának okvetlenül robbannia kellene […] Az aknák után ugyanis következik az egész határon áthúzódó 10 méteres gereblyélt határsáv. Ennek is megvolna a maga célja. Az ÁVH-s határőrök{27} nyomban láthatják, hogy történt-e határsértés. Ez a szabály azonban csak nyári és tavaszi vagy késő őszi időkre vonatkozik, mikor a »vasfüggönyt« gondosan lehet gereblyézni. […] A gereblyézett sáv után még egy akadály vár az érkezőre vagy a távozóra. A felgereblyézett részre 45 fokos szögben egy-egy alacsonyabb cölöp közé újabb drótok vannak kötve. Ha valaki egyenesen szemben megy a dróttal, akkor okvetlenül megérinti azt. A jelentő akna robban s az őrtornyokból az ÁVH azonnal gépfegyverezni, reflektorozni kezd.”{28}

Vasfüggöny az osztrák–magyar határon

Az osztrák államszerződést 1955. május 15-én kötötték meg. A szovjet csapatokat ezt követően kivonták Ausztriából, és egy részüket a Dunántúlon helyezték el. Magyarország nyugati határszakasza ezzel a vasfüggöny szerves része lett, ami a határvédelem szempontjából új helyzetet eredményezett. A Belügyminisztérium Határőrség és Belső Karhatalom Parancsnokának 1955. július 13-án kiadott 0046. számú parancsa az illegális határátlépések számának csökkentése céljából a nyugati határ őrizetének megerősítéséről rendelkezett: „Az osztrák államszerződés megkötése új helyzetet teremtett az államhatár nyugati szakaszán. Az új helyzetben a belső és külső ellenség minden erővel fokozza tevékenységét. Ezt bizonyítja a határsértők számának ugrásszerű megnövekedése és az ellenséges, bomlasztó tevékenység fokozódása. Szükségessé vált a Határőrség erői egy részének átcsoportosítása a nyugati határszakasz 1., és 2. kerületéhez. A szervezeti intézkedések azonban egymagában nem biztosítják az államhatár megbízható, szilárd őrzését. A politikai osztályoknak el kell érniük, hogy a megnövekedett személyi állomány alaposan megismerje a nyugati határszakaszon kialakult új helyzetet; fokozódjon benne az államhatár sértetlenségéért érzett személyes felelősség; megszilárduljon a szolgálati fegyelem; eredményesen szétzúzzák az ellenséges bomlasztó híreszteléseket; magas fokra emeljék a személyi állomány éberségét.”{29} Közel ezer főt vezényeltek át a nyugati határ őrzésére. A Sopron környéki 1. határőrkerület létszámát 630, a szombathelyi 2. számú határőrkerület létszámát pedig 351 fővel erősítették meg.

A magyar–osztrák viszony javítása érdekében az MDP Politikai Bizottsága alig néhány hónappal később, 1956. március 9-én tartott ülésén a nyugati határon lévő műszaki akadályrendszer felszámolásáról, a drótsövény és a taposóaknák eltávolításáról határozott. A néphadsereg műszaki egységei május 10-én kezdték meg az aknák felszedését, amit szeptember 20-áig a teljes határszakaszon be is fejeztek.{30} Ez tette lehetővé a forradalom leverését követő nagyarányú menekülthullám tagjainak sikeres külföldre jutását. A Magyar Forradalmi Munkás-Paraszt Kormány 1957. március 2-ai határozatában rendelte el a nyugati határ újbóli aláaknázását. Az aknamező telepítését 1957 áprilisától június 30-ig hajtották végre. A magyar–osztrák tárgyalásokon mindig élesen vetődött fel a vasfüggöny kérdése. Több baleset is történt, 1962 februárjában például a tetőző árvíz számos aknát kimosott, és azokat magyar, illetve osztrák területre sodorta.{31} Az ehhez hasonló esetek elkerülésére az MSZMP Politikai Bizottsága 1965. május 11-i határozatában az aknamező végleges eltávolítása és szovjet típusú elektromos jelzőrendszer telepítése mellett döntött.{32}

Németország felosztása

Az angolszász hatalmak és a Szovjetunió viszonyában már a második világháború idején feszültségek jelentkeztek, de az ellentét a vesztes Németország négy megszállási övezetre való felosztását követően vált nyilvánvalóvá. A szövetségesek először Teheránban, majd 1944 októberében, Moszkvában vitatták meg Németország jövőjét és az általa okozott háborús károkért nyújtandó anyagi jóvátétel kérdését, konkrét döntés azonban nem született. A jaltai konferencia második ülésén, 1945. február 5-én Sztálin ismét felvetette a kérdést: megengedjék-e a szövetségesek, hogy a feltétel nélküli kapitulációt követően Németországban valamiféle központi kormány és közigazgatás alakuljon, vagy inkább az ország széttagolása mellett döntsenek. Jóllehet a háború kirobbantásáért felelős Németország decentralizálásának elvében a szövetségesek egyetértettek, a négyhatalmi ellenőrzés alá vont országot távlatilag mindkét fél a maga érdekszférájába akarta vonni. Sztálin már 1945. június 4-én összeült a Német Kommunista Párt vezetőivel, hogy közös tervet dolgozzanak ki az újraegyesülő Németország szovjet befolyási övezetbe való integrálására.{33} Ennek biztosítékát képezte a szovjet befolyási övezetet ellenőrzése alatt tartó Vörös Hadsereg katonai jelenléte. A Német Kommunista Párt ugyanakkor azt a feladatot kapta, hogy a szovjet fennhatóságon kívüli területeken is tömeges támogatottságra tegyen szert. A szovjet hatóságok a keleti megszállási övezetben már 1945 júniusában, a potsdami egyezmény aláírása előtt engedélyezték a pártok megalakítását. A szovjet tanácsadók a kommunista (KPD), a szociáldemokrata (SPD), a kereszténydemokrata (CDU) és a liberális-demokrata párt (LDP) minél szorosabb együttműködését szorgalmazták, amelyek 1945 júliusában az „Antifasiszta Demokratikus Pártok Blokkjába” tömörültek. A szovjet megszállási zónában 1946. április 21-én hajtották végre a német szociáldemokrata és kommunista párt erőszakos egyesítését. A kommunista irányítás alatt működő Német Szocialista Egységpárt (SED) a többi baloldali párttal közös antifasiszta népfrontpolitikát hirdetve próbált jelentős tömegbázisra szert tenni. Helyzete megszilárdítását követően az Egységpártnak nemzeti szolidaritásra kellett felhívnia a nyugati országrészben élő szociáldemokratákat és más baloldali szimpatizánsokat, így készítve elő a talajt Németország újbóli egyesítésére. „Egész Németország a miénk lesz – biztosította Sztálin a jugoszláv kormány külügyminiszterét 1946 tavaszán –, vagyis szovjet lesz és kommunista”.{34}

Az amerikai megbízásból Moszkvában diplomáciai szolgálatot teljesítő George Frost Kennan{35} 1946. március 6-án kelt táviratában a következőképpen jellemezte a szovjet politika németországi céljait: „Óvakodnunk kell a túlzott optimizmustól arra nézve, hogy a központi hivatalok megtörik a szovjet ellenőrzés kizárólagosságát a szovjet zónában. Nem hinném, hogy a szovjetek mindaddig valóban támogatnák a hivatalok felállítását − ahogy mi elképzeljük −, míg meg nem bizonyosodnak róla, hogy az új szervezeti formában is módot találnak a németországi események menetének befolyásolására; nemcsak saját zónájuk kizárólagos ellenőrzésére, de lehetőségeik kibővítésére is. Másként fogalmazva: amikor eljön a hivatalok felállításának ideje, úgy vélem, az oroszok olyan megoldást keresnek, amely politikai képviselőik számára széles körű felhatalmazást biztosít a többi zónában való ott-tartózkodásra, beutazásra és tevékenységre, miközben arra törekednek, hogy mindazokat a német, illetve szövetséges országból származó személyeket, akik nem tartoznak az imént említettekhez, kirekesszék a szovjet zónában tartózkodók és cselekvési lehetőséggel rendelkezők köréből.”{36}

Annak érdekében, hogy a belpolitikai válságot elkerüljék, az egykori szövetségeseknek az európai gazdaság súlyos háborús veszteségeivel is számot kellett vetniük, mivel a háborúban kivérzett országok belpolitikai életének normalizálása nem mehetett végbe gazdaságuk szanálása nélkül. Az Egyesült Államok Külügyminisztériumának Politikai Tervezési Részlege (Policy Planning Staff) által 1947 májusában összeállított előterjesztés a gazdaság fellendítésével kívánta korlátozni a szovjet befolyást: „A Politikai Tervezési Részleg nem a kommunista aktivitásban látja a nyugat-európai nehézségek gyökerét. A Részleg úgy véli, hogy a jelenlegi válság nagyrészt Európa gazdasági, politikai és társadalmi szerkezetét sújtó háború pusztító hatásának, valamint a fizikai feltételek és a szellemi életerő kimerülésének következménye. Súlyosbította a helyzetet, és nehezebbé tette annak helyrehozatalát a kontinens kelet–nyugati megosztottsága. A Tervezési Részleg arra a felismerésre jutott, hogy a kommunisták kihasználják az európai válságot, a további kommunista sikerek pedig súlyosan veszélyeztetnék Amerika biztonságát. Mindemellett ebből nem az következik, hogy az Európa megsegítésére irányuló amerikai erőfeszítések a kommunizmus elleni harcot szolgálnák, azok inkább az európai társadalmak gazdasági egészségének és életkedvének helyreállítására irányulnak. Más szavakkal: céljuk nem a kommunizmus, hanem a gazdasági meghasonlottság elleni küzdelem, amely utóbbi sebezhetővé teszi Európát bármiféle totalitárius mozgalommal szemben, mint ezt mostanában az orosz kommunizmus ki is használja.”{37} George C. Marshall amerikai külügyminiszter segélyt ajánlott a veszélyesen alacsony szinten teljesítő országok talpra állításához. Az Európai Újjáépítési Program a német gazdaság integrálását feltételezte. A csatlakozás előfeltételét Németország nyugati megszállási övezetei számára a valutareform végrehajtásában jelölték meg. 1948. június 20-ról 21-re virradóan az elértéktelenedett birodalmi márka helyére új német márkát vezettek be, és az üzleteket olyan hiánycikkekkel töltötték fel, amelyek régóta csak a feketepiacon voltak elérhetők.

A Szovjetunió az amerikai segély visszautasítására ösztönözte csatlósállamait. A széttagolt Németország számára nyújtott gazdasági támogatás szovjet megítélésével kapcsolatban a State Department a következőket állapította meg: „Kritikus helyzet alakult ki annak következtében, hogy nem sikerült végérvényesen megoldani az általános európai rendezés szempontjából kulcsfontosságú német kérdést. Németország stratégiai fontosságú területté vált az Európa jövőbeli formája körül dúló kelet–nyugati konfliktusban. A mostani fejlemények jelentősége elsősorban abban a tényben rejlik, hogy az Egyesült Államok, szövetségeseivel együtt, magához ragadta a kezdeményezést Németországban, ami erőteljes ellenintézkedésekre késztette a Szovjetuniót. A szovjetek megkérdőjelezik a nyugati hatalmak berlini jogait, s mindent elkövetnek azért, hogy ottani helyzetüket tarthatatlanná tegyék.”{38} A Szövetséges Ellenőrző Bizottság szovjet képviselői elutasították a nyugati valuta Berlin teljes területére való kiterjesztését, mert úgy vélték, hogy geopolitikai helyzetéből adódóan Berlin a szovjet politikai érdekszférához tartozik.{39} A szovjet csapatok „műszaki nehézségekre” hivatkozva 1948. június 24-én minden Berlinbe vezető utat lezártak. A blokád alá helyezett kétmillió lakosú főváros élelmiszerrel, gyógyszerrel, tüzelőanyaggal és más létfontosságú közszükségleti cikkekkel való ellátását majd egy éven keresztül – 1949. május 12-ig – az amerikaiak által létesített légihíd biztosította. A szovjet korlátozásokat végül az 1949. májusi négyhatalmi egyezmény hatályon kívül helyezte, és megerősítette a nyugati szövetségesek berlini jelenlétét. Egyúttal rendezték Németország nyugati szektorainak és Berlin nyugati felének kapcsolattartását, vagyis szerződésben rögzítették az országúti, a vasúti és a vízi közlekedés jogait. A Szovjetunió ezzel elvesztette a hidegháború első csatáját.{40} A három nyugati megszállási övezetben található 12 tartomány 1949. május 8-án Német Szövetségi Köztársaság néven létrehozta a nyugatnémet államot. A keleti szektorban 1949. május 30-ára tűzték ki a harmadik népkongresszus megtartásának időpontját, amely szovjet egyetértéssel Ideiglenes Népi Kamarává alakult. A Kamara 1949. október 7-én a Német Szocialista Egységpárt társelnökét, Otto Grotewohlt bízta meg a Német Demokratikus Köztársaság ideiglenes kormányának megalakításával. Államfővé Wilhelm Piecket, a Német Szocialista Egységpárt másik társelnökét választották, aki 1960-ban bekövetkezett haláláig töltötte be az államfői tisztséget. A Népi Kamarában a képviselői helyek 55 százaléka felett a SED és a hozzá csatlakozott tömegszervezetek rendelkeztek. A fennmaradó 45 százalékon a kereszténydemokrata, a liberális és az 1948-ban létrehozott demokratikus parasztpárt (DBP), illetve nemzeti demokrata párt (NDPD) osztoztak.{41} A legitimáció hiányát a politikai rendőrség szerepének növelésével ellensúlyozták, amely lényeges szerepet játszott a keletnémet állam politikai arculatának kialakításában.

A Német Demokratikus Köztársaság politikai rendőrségének megalakítása

A szövetséges hatalmak a második világháború befejezését követően a náci Németország hatalmi struktúrájának teljes körű lerombolását írták elő. Az 1945 májusában hazatérő, kommunista Ulbricht-csoport legsürgősebb feladatának a rendőrség újjászervezését tekintette, amit a korabeli közrend és közbiztonság katasztrofális állapota indokolt. 1946 teléig a rendőrség fő feladatát a lakosságot fosztogató és terrorizáló – túlnyomórészt szovjet – katonák csapatos garázdálkodásainak megfékezése képezte. Lőfegyvert ugyanakkor nem viselhettek, német rendőrök fegyverrel egyébként sem léphettek fel a szövetséges katonák ellen, emiatt sokan életüket vesztették a banditák ellen folytatott küzdelmekben. A szovjet megszállási övezetet kezdettől fogva a rendőrség túlsúlyos jelenléte jellemezte. Ennek mértékével kapcsolatban egy 1948. szeptemberi statisztika áll rendelkezésünkre, amely a zónában alkalmazott rendőri erő létszámát 80 971 főre becsülte.{42} A rendőrség újjászervezésének kezdeti időszakában nem jártak utána a jelentkezők politikai múltjának, ebből adódóan az újonnan szerveződő rendőrség kötelékében a korábbi fegyveres testületek, a Wehrmacht és az SS, valamint más náci szervezetek tagjai is reaktiválták magukat.{43} A rendőrség állományát párthovatartozás szempontjából egyébként ekkor még a szociáldemokrata túlsúly jellemezte.

A politikai rendőrség első csíráit a szovjet katonai közigazgatás (SZVAG){44} közreműködésével 1945–46-ban helyi szinten megalakított propagandaszervek, az „információs osztályok” képezték. Feladatuk az Egységpárt melletti propaganda terjesztése, a lakosság hangulatának figyelemmel kísérése és az állami szervek ellenőrzése volt. Az újság- és médiaanyagok ellenőrzésével már 1946 kora nyarától igyekeztek visszaszorítani az ún. „reakciós” propagandát. A keleti zónában élőket megpróbálták eltántorítani bizonyos sajtótermékek, például a Der Tagesspiegel és a Telegraf előfizetésétől.{45} A Német Belügyi Igazgatás (DVdI) 1947 nyarán a szovjet katonai közigazgatás jóváhagyásával javasolta a teljes keleti zónára kiterjedő központi információs szolgálat felállítását. Walter Ulbricht, az Egységpárt elnökhelyettese az 1947 októberében megtartott belügyminiszteri konferencián terjesztette elő a DVdI alá tartozó információs szolgálat felállítására vonatkozó javaslatot. Az új osztály vezetőjeként Erich Mielke személyét jelölte meg, aki miniszterhelyettesi minőségben a rendőrség más kulcsfontosságú részlegeit irányította. Az új osztály, amelynek felállítására 1947. november 11-én került sor, a „reakciós erőkről” való információk gyűjtése mellett célirányos cikkek és riportok közreadásával alakította a közhangulatot. Az új szervezetbe olvasztották a politikai információk gyűjtésével foglalkozó N-2 osztályt, valamint az „ellenáramlatok és földalatti mozgalmak” megfigyelésére létrehozott N-2b elnevezésű csoportot, amelyek bizalmi embereik és informátoraik révén az úgymond „demokratikus fejlődés ellenében” ténykedő személyekről és csoportokról gyűjtöttek adatokat.

A politikai rendőrség másik elődjét az ún. K5-ös (Komissariat 5) bizottságok, azaz a bűnügyi rendőrség (Kriminalpolizei) tartományok és a körzetek szintjén létrehozott 5-ös egységei adták, amelyek felállításáról a Szövetséges Ellenőrző Bizottság 1946. augusztus 5-én kiadott 201. számú parancsa rendelkezett. A bizottságok feladata a náci vezetők és a háborús bűnösök felkutatása volt, egyben a fennmaradt náci iratállományért is ők feleltek, és konspiratív módszereket is igénybe vehettek. A keleti megszállási övezetben szovjet tanácsadók segítségével felállított egységek eredeti feladatköre hamarosan kibővült, és a szovjet típusú politikai berendezkedés ellenzőinek üldözése irányába tolódott el. Harcot indítottak mindazok ellen, akik egy polgári-liberális alapokon nyugvó, demokratikus berendezkedésű társadalom építésébe fogtak. Erich Mielke állambiztonsági miniszter maga is a Stasi elődszervének tekintette az 5-ös egységeket, mivel feladatuk megegyezett a később létrehozott állambiztonsági minisztériuméval: „a demokratikus intézményeket, azok további fejlődését, és a szovjet zóna gazdasági újjáépítését megvédték az aláaknázástól.”{46} A bizottságok 1947 elején már 160 alkalmazottat foglalkoztattak. Az állomány összetétele eltért a rendőrség többi részlegétől, mivel soraikba az 1945 előtti rendvédelmi szervek tagjait nem vették fel. A Német Belügyi Igazgatás kiépítését követően a K5-ös osztályok állították össze azt a központi információs adatbázist, amely a belügyminisztérium és a rendőrség munkatársainak pályafutását és személyes adatait a zóna egész területére vonatkozóan nyilvántartotta. A nyilvántartás fontos szerepet kapott az 1948. június 28-án végrehajtott politikai tisztogatás során, amikor mindenkit menesztettek, aki előzőleg a náci párt tagja volt. 1948 augusztusában és szeptemberében a vidéki rendőri szervek állományának 20%-át, a Berlin szovjet övezetében dolgozó belügyi alkalmazottak 10%-át, a Belügyi Főigazgatóságnál a dolgozók 5%-át bocsátották el.

A keleti zónában 1947 márciusában szervezték át a rendvédelmi szerveket. A bűnügyi rendőrség teljes szervezetét a Komissariat 5 berlini központja alá rendelték, ezzel a politikai rendőrség funkcióját helyezték előtérbe. A K5-ös egységek területi osztályainak irányítóit a helyi rendőri szerv helyettes vezetőivé, társparancsnokává nevezték ki, akik bizonyos területeken a tényleges parancsnoknál nagyobb hatáskörrel rendelkeztek; például betekintési jogosultsággal bírtak az ügyosztály által gyűjtött bizalmas természetű iratokba. A szovjet típusú diktatúra intézményrendszerének kiépítését élénk figyelemmel kísérő amerikai hírszerzés velük kapcsolatban a következőket jelentette: „amennyiben a helyi rendőrség vezetője politikailag nem számított megbízhatónak, helyettesének felhatalmazása volt rá, hogy a K5 dokumentumainak tanulmányozásában megakadályozza.”{47} Az 1948. január 8-i állománytábla szerint az osztály öt részlegre oszlott, amelyek a következő területekkel foglalkoztak: a politikai természetű bűnügyek kivizsgálása; a szövetséges csapatok katonái által elkövetett erőszakos cselekmények felderítése; az újjáépítés szabotálásának leleplezése; valamint az antidemokratikus tevékenység felderítése. Az első és a négyes pontba soroltak minden olyan politikai jellegű tevékenységet, amelybe a szovjetellenes megmozdulások különféle formái, így például a röpcédulázás és a plakátszaggatás is beletartoztak. Az osztály munkáját egy ötödik, technikai csoport segítette. Miként a Szociáldemokrata Párt Keleti Irodájának egyik jelentése megállapította: az 5-ös osztályok kiterjesztették az ellenőrzést a közélet vezető személyiségeire is. A német társadalom szinte teljes körű átvilágítását hajtották végre, amelynek során csupán Szászország területén ötezer nácigyanús személy ellen indítottak eljárást. A vizsgálat eredménye szerint a felelősségre vontak fele csupán ártalmatlan üzlettulajdonosnak, illetve középszintű alkalmazottnak bizonyult. A „nácitlanítás” ürügyén szorították ki a hatalom bírálóit a politikai közéletből, és az új rendszerrel szembenállókat szisztematikusan üldözték. 1948. december 8-án Wilhelm Pieck, Otto Grotewohl, Walter Ulbricht és Fred Oelssner részvételével SED-delegáció utazott Moszkvába, hogy az állambiztonság megerősítéséről tárgyaljon. A küldöttséget december 18-án maga Sztálin fogadta. Javaslatára a K5-ös osztályokat kivonták a népi demokratikus rendőrség alárendeltségéből, és a politikai rendőrség önálló szerveivé tették meg. A szervezet berlini központja 1949 tavaszától a szovjet hatóságokkal és a Német Belügyi Igazgatással működött szorosan együtt, ezzel a tartományok belügyminiszterei által gyakorolt minimális kontroll lehetősége is megszűnt. A politikai bűncselekménnyel vádolt személyeket tizenegy, még a nácik által állított koncentrációs táborban (Buchenwald, Sachsenhausen, Fünfeichen stb.) különítették el. Az internálótáborokba nemcsak náci bűnösök kerültek. A minden társadalmi csoportra kiterjedő letartóztatási hullám célja az új rend potenciális ellenfeleinek izolálása, társadalomból való kirekesztése volt. Brandenburg Tartomány Belügyminisztériumának iratanyaga szerint összesen 122 671 német állampolgár került ezekbe a táborokba, akik közül 42 889 fő „betegség következtében” hunyt el.{48} A bebörtönzések és letartóztatások miatti elégedetlenség csillapítására 1948. március 18-án Szokolovszkij marsall a német polgári forradalom 100. évfordulója alkalmából amnesztiát jelentett be mindazok számára, akiket kisebb bűncselekményekért tartóztattak le, ám még nem ítéltek el. 1948 őszére a börtönök kiürítését és a rabok Szovjetunióba való deportálását követően a gyűlölt táborok közül nyolcat bezártak. Buchenwald, Bautzen és Sachsenhausen azonban tovább működött, egyenként 6481, 10 110, illetve 11 901 internálttal.{49} Amikor Wilhelm Pieck 1949 szeptemberében Moszkvába utazott, hogy Sztálinnal a keletnémet kormány megalakításáról tárgyaljon, a fennmaradó három tábor bezárását kérte. Végül 1950 elején számolták fel őket, miután a bautzeni láger 5400 őrizetesét átadták a német rendőrségnek. Közülük 700 személyt Waldheimben állítottak bíróság elé, a Szovjetunióba deportáltak száma azonban nem ismeretes. Az 5-ös osztályokat 1949 augusztusában számolták fel. Sokatmondó tény azonban, hogy az 1950. február 8-án megalakított NDK Állambiztonsági Minisztériuma káderállományának 10%-a ezen elődszervezet munkatársainak köréből került ki.{50}

Végül a Stasi elődszervei körében kell megemlíteni a néptulajdon védelmére 1948 májusában létrehozott bizottságot, amely az elkobzott és kisajátított tulajdonokat kezelte. Alapítását az infláció megállításával és a stabilizáció szükségességével indokolták, a háttérben azonban a kommunista párt gazdasági vezető szerepének biztosítása húzódott meg. Elnöki tisztét a későbbi állambiztonsági miniszter, Erich Mielke töltötte be, aki egy személyben a Német Belügyi Igazgatás alelnöki tisztét is ellátta. Az NDK megalakításakor, 1949 októberében ezt a szervezetet is a Belügyminisztérium alárendeltségébe vonták. 1950. január 27-én a Német Szocialista Egységpárt Neues Deutschland című orgánumában drámai hangú tudósítások láttak napvilágot a népi demokratikus állam termelésének megbénítására irányuló, „angol és amerikai imperialisták” által szervezett „diverzáns-, szabotázs- és kémakciókról”. A „népi demokrácia és a népgazdaság védelmét” ezzel a legmagasabb államügyek szintjére emelték.{51} Az NDK Állambiztonsági Minisztériuma létrehozását előkészítő döntéshozatal folyamán a SED igyekezett megkerülni a parlament funkcióját betöltő Ideiglenes Népi Kamarát, a blokkpártok, elsősorban a jelentős tömegbázissal rendelkező keresztény- és liberális demokrata pártok részéről ugyanis jelentős ellenállással kellett szembenéznie. A kormányzati apparátus riadót fújt: jogászaik az állambiztonsági minisztérium létrehozását ellenző álláspontjukat szakvélemény formájában foglalták össze. Végül azonban 1950. február 8-án a kamara 330 képviselője vita és tartózkodás nélkül, egyhangúlag az állambiztonsági minisztérium létrehozatala mellett tette le voksát.{52} A népgazdaság védelmét szolgáló szervezetek mellett az NDK Állambiztonsági Minisztériuma az információs osztályokat és a K5-ös részlegeket is magába olvasztotta. Megalakításával egy szovjet mintát követő német állam alapját rakták le. Az új szervezet jelmondata, „A párt pajzsa és kardja” azt jelezte, hogy az újonnan létrehozott minisztérium nem a kormány, sem pedig a parlament, hanem a párt közvetlen irányítása alatt állt. Vagyis a keleti blokk többi államához hasonlóan az NDK is a kommunista párt irányítása alatt működő politikai rendőrség ellenőrzése alá került. A szervezet kiépítésében a szovjet mintát vették alapul. Jóllehet a szovjet tanácsadók a keleti tömb valamennyi államában működtek, geopolitikai helyzetéből adódóan a keletnémet államban jelenlétük különösképpen hangsúlyos volt.{53} Az NDK a szovjet befolyási övezet peremén helyezkedett el, ennélfogva az országot az önállóság nélküli szuverenitás jellemezte.{54}

A minisztérium vezetőjének kinevezésére csak egy héttel később, február 16-án került sor. A várakozásokkal ellentétben a tárca vezetésével nem Erich Mielkét, a „népgazdaság védelmének” megszervezőjét bízták meg: a tisztséget egy másik volt moszkvai emigráns, Wilhelm Zaisser kapta, aki korábban a megszálló szovjet haderő német képviseletét látta el. A Stasi megszervezése és működésének irányítása ennek ellenére Mielke nevéhez köthető. Noha 1957-ig csak államtitkári tisztet töltötte be, ő szignálta a minisztérium működését szabályozó irányelveket.{55} Az intézmény létrehozásának első időszakában az apparátus kiépítésére koncentráltak. A biztonsági szervek vezetőinek kinevezésekor leginkább a harmincas-negyvenes éveket szovjet emigrációban töltő, kipróbált elvtársakra támaszkodtak. Kurt Fischer, a Német Belügyi Igazgatás elnöke és Wilhelm Zaisser állambiztonsági miniszter korábban szovjet megbízásokat teljesített, majd a Német Kommunista Párt (KPD) titkos hírszerző apparátusában szereztek tapasztalatot.{56}

A szovjet megszállási övezetben a két munkáspárt kikényszerített egyesítésének ellenzőit letartóztatták és internálták. Zwickauban 1947-ben 400, Drezdában 900, Buchenwaldban 800 szociáldemokratát vetettek börtönbe.{57} A szociáldemokrata, a kereszténydemokrata és a szabaddemokrata (FDP) pártok az ország nyugati részén ún. „keleti irodákat” hoztak létre, amelyek NDK-ból menekült tagjaik megsegítésével foglalkoztak. Az első ilyen irodát Kurt Schumacher kezdeményezésére a szociáldemokrata párt helyi szervezete 1946-ban, Hannoverben alapította. Jakob Kaiser 1948-ban alakította meg a CDU keleti irodáját, majd 1950-ben a szabaddemokrata párt is hasonló intézetet állított fel. A keleti irodák egyfelől otthon maradt politikai híveiket támogatták, másfelől a politikai menekültekről gondoskodtak.{58} A pártállam erőszakos kiépítésével párhuzamosan több olyan civil szerveződés is létrejött, amely keresőszolgálat működtetésével, információgyűjtéssel, propagandaeszközökkel és szabotázsakciók megszervezésével próbált gátat vetni az ország szovjetizálásának.{59} A legismertebb közülük az Embertelenség Elleni Harci Csoport (Kampfgruppe gegen Unmenschlichkeit, KgU) tevékenysége volt.{60} A hidegháború logikájából adódott, hogy ezek a szervezetek többnyire a nyugati titkosszolgálatokkal is kapcsolatba kerültek, amelyektől anyagi támogatást is kaptak. Az NDK állambiztonsági szervei a keleti irodákat, illetve a többi, hasonló céllal létrejött szervezetet kémközpontnak tekintették, az üldözöttek kimenekítését pedig az „NDK biztonságának megőrzése” nevében igyekezték megakadályozni. Az „emberkereskedelem elleni harc” feladatát 1952 őszén a Stasi V. (Kultúra, ellenzék) osztálya „C” referatúrájának hatáskörébe helyezték. A referatúrát 1953-ban alosztály szintre emelték, és 1964-ig az V/5. alosztály foglalkozott a Nyugat-Berlinben működő keleti irodák, valamint a KgU tevékenységével. Az ügynökállításon túl erőszakos módszereket is alkalmaztak, némelyik irodába betörtek, iratokat loptak el, néhány esetben az ott dolgozók elrablását is megkísérelték. Az ily módon megszerzett információkat a csoporttal együttműködő keletnémet lakosok azonosítására és likvidálására használták fel.{61}

A SED vezetése abból a reális feltevésből indult ki, hogy a lakosság túlnyomó többsége negatívan viszonyul az ország erőszakos szovjetizálásához. Hatalmukat ezért a társadalom totális ellenőrzésével, széles körű ügynöki hálózat kiépítésével próbálták biztosítani. A Stasi informátori hálózatának kialakítását az 1950. szeptember 20-án kibocsátott parancs szabályozta, amely a hálózati munkatársakkal folytatott munka irányelveiről, valamint a hálózati munkatársak központi nyilvántartásának szabályairól intézkedett. A hálózati munkatársak 1950. október 15-ig bezárólag ellenőrzésen estek át, ezt követően a „régi bizalmi személy” (V-Mann, azaz Vertraulicher Mann) terminust a „titkos informátor” (GI, azaz Geheimer Informator), illetve a „titkos munkatárs” (GM, azaz Geheimer Mitarbeiter) elnevezésre cserélték,{62} amely utóbbit később a „nem hivatalos munkatárs” (IM, azaz Inoffizieller Mitarbeiter) kategória váltotta fel. Az ügynököket a különösen fontosnak tartott területeken szervezték be. Munkahelyük és a társadalomban elfoglalt pozíciójuk révén széles körű áttekintést, jó befolyásolási pozíciókat kellett szerezniük, amivel biztosíthatták az adott területet. A fenti intézkedések ellehetetlenítették a SED-vezetéssel szembeni legális ellenállást, ám az ország vezetését illető legitimációs deficiten ez mit sem változtatott. Mivel az NDK alkotmánya a legfőbb döntéshozói pozícióba a miniszterelnök személyét helyezte, az Ideiglenes Népi Kamara (Volkskammer) látszatparlament volt csupán. Otto Grotewohl miniszterelnöknek a politikai döntések meghozatala előtt nem volt szüksége a parlament szavazatainak elnyerésére, elegendő volt, ha a kormánnyal egyeztetett. A kormánytagok többsége ugyan nem tartozott a SED-hez, de a blokkpártok vezető posztjait ekkor már az Egységpárttal lojálisan együttműködő személyek töltötték be, így egyetértésüket illetően nem merültek fel kétségek.

A minuciózus alapossággal megszervezett ügynökhálózat dacára 1953. június 16–17-én országszerte nagyszabású tiltakozó megmozdulásokra került sor.{63} Az ország 270 településére kiterjedő tüntetések résztvevői jobb ellátást, demokratikus szabadságjogokat és a nemzeti egység helyreállítását követelték. A szovjet megszálló erők a tiltakozási hullám megállítására szükségállapotot vezettek be. Az eseményeket követő megtorlás során közel 20 000 embert tartóztattak le. A munkások, a tüntetők, a rendőrök és a szovjet katonák halottainak számát több százra becsülték, a hivatalos források azonban csak 19 tüntetőről és négy rendőrről tettek említést. A felkelést megtorló kirakatperek során a felkelések kirobbanását a külföldről szított elégedetlenséggel magyarázták. Összesen 1386 személyt fogtak perbe, 21 személyt statáriális bíróság ítélt halálra. Parancsmegtagadás miatt a katonai bíróság 52 rendőr ellen emelt vádat.{64} A tiltakozás kirobbanásához vezető hibás politikai intézkedésekért a SED nem vállalta a felelősséget, és a felkelések kitöréséért a Stasit hibáztatta. Tény, hogy a spontán tüntetés kirobbanása és még inkább annak futótűzszerű tovaterjedése nemcsak a szovjet hatalmat és a SED-vezetést, de az állambiztonsági szolgálatot is felkészületlenül érte.

Az 1953. június 17-i kelet-berlini munkásfelkelés

Walter Ulbricht a váratlan megmozdulást párton belüli ellenfelei eltávolítására használta fel. Leváltották Wilhelm Zaisser állambiztonsági minisztert, a Stasit a belügyminisztérium alárendeltségébe vonták, és megerősítették pártellenőrzését. Az átszervezés súlypontjában a hálózati munkatársak állományának növelése, valamint az ún. információs és kiértékelő csoportok létrehozása állt. Ez utóbbiak feladata az állami és pártvezetés tájékoztatása volt az üzemekben és a lakosság körében uralkodó hangulatról. A hálózati munkatársak, vagyis ügynökök körét 1953-tól a „titkos főinformátor” (GHI, azaz Geheime Hauptinformator) kategóriájával bővítették. Annak emlékére pedig, hogy a felkelés óráiban a Stasi csődöt mondott, minden év június 17-én „fokozott riadókészültséget” rendeltek el. 1953. június 21-én egy a munkásőrséghez hasonló paramilitáris alakulatot is létrehoztak, amely A Munkásosztály Harci Csoportjai (Kampfgruppen der Arbeiterklasse, KdA) nevet viselte. A tüntetők követeléseire válaszul ugyanakkor ígéretet tettek az életszínvonal emelésére, ám az NDK polgárai számára a szabadság és az egység csak harminchat évvel később érkezett el.

{1} A Legfőbb Ügyészség iratai a Magyar Nemzeti Levéltár Országos Levéltárában férhetők hozzá.

{2} Kurucz 2000. 79.

{3} Részlet Winston Churchill 1946. március 5-én a fultoni Westminster College-ban elmondott beszédéből. Ford. Gy. Horváth László.

{4} Sandgruber–Loidol 1999. 18.

{5} Churchill 1999. 624–5.

{6} Wells 1982. 365–6, 371

{7} Sallai 2012. 13.

{8} Rozanov 1997. 392.

{9} Sandgruber–Loidol 1999. 17.

{10} Uo. 17–18.

{11} Uo. 18.

{12} Adenauer 1999. 18.

{13} Czigány 1999. 5.

{14} 1947. március 17-én, New York-ban alapított szervezet, amely a szovjet befolyást akarta ellensúlyozni Európában. Alapítója Allen Welsh Dulles, a CIA későbbi igazgatója volt.

{15} BStU AOP 4288/65. Bd. 18.

{16} HL Honvédelmi Minisztérium Elnökség iratai 1945. 23.315.

{17} HL Honvédelmi Minisztérium Elnökség iratai 1946. 102.000.

{18} Pálffy György: Feladataink. Határőr, 1946. május 1. 2–3.

{19} Az Ideiglenes Nemzeti Kormány 9480/1945. M.E. sz. rendelete

{20} 145.389/1945. (IV. 12.) BM sz. rendelet 4−5. pont Ld. Rendőrségi Közlöny, 1945. november 10. 131.

{21} HL Honvéd Határőrség Parancsnokság 1947. évi iratanyaga. 1. cs. 7915/eln./1/a.

{22} HL Honvéd Határőrség Parancsnokság 1947. évi iratanyaga. 1. cs. 72/D.

{23} Jugoszláviát 1948. június 14-én szovjet kezdeményezésre, a Kommunista- és Munkáspártok Tájékoztató Irodájának bukaresti határozata nyomán kizárták a szocialista országok közösségéből.

{24} Gecsényi 2011. 472–473.

{25} A 15 km-es határövezet megszüntetéséről a nyugati határszakaszon a 2002/1969. Korm. sz. határozat rendelkezett.

{26} Léka 1999. 162.

{27} A 4.353/1949. számú Minisztertanácsi rendelet a határőrséget az Államvédelmi Hatóság alá vonta.

{28} Túl a vasfüggönyön. Hadak Útján, 1953/3. 6–7.

{29} ÁBTL 4.2. 0046/1955. BM Határőrség és Belső Karhatalom parancsnokának parancsa. Budapest, 1955. július 13. 5. sz. melléklet

{30} Gecsényi 2011.485.

{31} MNL Győr-Sopron Megye Soproni Levéltára XXIV. 1601. 019/1962. Műszaki zár megrongálódásának jelentése. Sopron, 1962. február 20.

{32} Sallai 2010. 15–17.

{33} A megbeszélésről Wilhelm Pieck feljegyzésben számolt be. Ld. Gaddis, 2001. 633.

{34} Gaddis 2001. 221.

{35} George Frost Kennan (1904) amerikai diplomata és külügyi szakértő nevéhez fűződik a „Szovjetunió feltartóztatása” elnevezést viselő külpolitikai irányvonal meghirdetése. Nézeteit a Foreign Affairs magazin 1947. júliusi számában tette közzé, részletesen elemezve a szovjet diplomácia működését.

{36} Mezei 2001. 91.

{37} Mezei 2001. 246–247.

{38} Részlet a State Department politikai részlegének állásfoglalásából a német kérdéssel kapcsolatban. 1948. augusztus 26. In Mezei 2001. 383–384.

{39} Mezei 1999. 127–137.

{40} A blokád hivatalos feloldására 1949. augusztus 25-én került sor.

{41} Németh 1997. 134, 139.

{42} Naimark 1996. 74.

{43} Naimark 1996. 355–356.

{44} Szovjetszkaja Vojennaja Adminisztracija v Germanii, azaz Németország Szovjet Katonai Közigazgatása .

{45} Naimark 1996. 364.

{46} Naimark 1996. 362.

{47} Naimark 1996. 361.

{48} Naimark 1996. 376.

{49} Naimark 1996. 395.

{50} Sèlitrenny 2003. 94–95.

{51} Naimark 1996. 70.

{52} Suckut 2000. 1.

{53} Amikor a szovjet hadsereg 1945-ben német földre lépett, négy szovjet titkosszolgálat is elkísérte. A SZMERS kémelhárító főcsoportfőnökség a katonai elhárítás feladatát látta el, a haditengerészet kémelhárítása szintén a katonai elhárítás céljait szolgálta, az NKGB titkosrendőrségi és titkosszolgálati funkciót töltött be, végül az NKVD az ellenséges és gyanús elemeket tartóztatta le, valamint az őrizetbevételeket és a táborokat felügyelte. Ily módon a szovjet titkosszolgálatok biztosították a hadsereg hátországát, és segítették a megszállt területeken a kommunista rendőrállam berendezkedését. Ld. Kowalczuk 2013. 41–46.

{54} A keleti zóna szovjet függésének mértékét egyes történészek úgy jellemzik, hogy az NDK az 1950-es évek elejéig mintegy a Szovjetunió 16. tagköztársaságaként működött. Ld. Kowalczuk 2013. 42.

{55} Az első kettőt 1950 szeptemberében, illetve 1952 novemberében államtitkári minőségben, a harmadik, negyedik és ötödik irányelvet 1958 októberében, 1968 januárjában, illetve 1979 decemberében már miniszterként írta alá. Ld. Müller−Enbergs 1998. 120.

{56} Gieseke 2001. 120.

{57} Naimark 1996. 388.

{58} Gieseke 2001. 89.

{59} Gieseke 2001. 71.

{60} A menekülést segítő nyugatnémet szervezetekről információs anyagokat állítottak össze, amelyek közül néhányat a baráti szocialista országok nyelvére, például magyarra is lefordítottak. Ld. ÁBTL 4.1. A-3018/10. Embertelenség. Tények az „Embertelenség elleni harci csoport” gonosztetteiből. [Bp.]: BM Tanulmányi és Módszertani Osztály, 1958.; A-3482/1–2. Kémdzsungel Nyugat-Berlinben. 1–2. [A Német Egységbizottság közleménye alapján készült összeállítás]. Stencil, 1959.

{61} Gieseke 2001. 89.

{62} Gieseke 2001. 128.

{63} A júniusi eseményeknek Stefan Heym évtizedekig betiltott Öt nap júniusban című regénye állított emléket.

{64} Németh 1997. 161–162.