Terézia Mora

Muna

avagy az élet fele

A női változat
– részlet –

Regény

Fordította Fodor Zsuzsa

jelenkor

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:
Terézia Mora: Muna oder Die Hälfte des Lebens
Luchterhand Literaturverlag
in der Penguin Random House Verlagsgruppe GmbH,
München, 2023

Copyright © Terézia Mora, 2023
Magyar kiadás © Jelenkor Kiadó, Budapest, 2024
Hungarian translation © Fodor Zsuzsa, 2024
Minden jog fenntartva

Borítókép © Johannes Strieder
Borítóterv © buxdesign/Ruth Botzenhardt

1. Tizennyolc

Miután anyámat szirénázó mentőautóval elvitték, lementem az udvarra, ahol a bringám állt, és már megint lapos volt a kereke. Hogy dögölnétek meg! Csak úgy zengett a belső udvar.

Egy ifjú hölgy nem ordibál! És hogy beszél?!

Az öreg Mäderné. Az előbb még kicsi szívem voltam. Mi történt, kicsi szívem? Szegény édesanyád? Ez rettenetes, kicsi szívem, mi történt?

Anyám a tizennyolcadik születésnapom után pontosan egy hétig bírta, aztán bevett egy marék gyógyszert, és ivott rá egy csomó alkoholt, ez történt.

Nem értem, ha így bőg, morgott a diszpécsernő, de aztán mégis a jó címre küldte a mentőket. Nem telt bele egy perc, és a rendőrség is megérkezett. Nem engedték, hogy én is beszálljak a mentőautóba, a lakásban kérdeztek ki, az ajtó egész idő alatt tárva-nyitva állt. Mäderné nem mert belépni, a lépcsőházban álldogált, a lényeget alighanem így is hallotta. Hogy milyen alkoholt, az nem olyan fontos, vörösbort, a gyógyszer a fontos, hogy mit vett be. Azt magukkal vitték, engem meg otthagytak, pedig ők is a kórházba mentek. A rendőrség nem taxivállalat. A hajam csatakos volt az izzadságtól, túl rövid tréningnadrág volt rajtam, nem tudtam átöltözni, annyira remegett a kezem, megszívleltem, amit a diszpécser mondott, hogy szedjem össze magam, különben nem vagyok nagy segítség. Biciklivel akartam bemenni a kórházba, de megint lapos volt a kereke, mindig csak olyankor, amikor a pincelépcső korlátjánál állítom le, már a talajt is átvizsgáltam, nincsenek-e ott láthatatlan szögek vagy üvegszilánkok, de semmi. Az egyik lakó szúrhatja ki mindig a gumimat – váltakozva hol elöl, hol hátul –, aki nem akarja, hogy ott tartsam a biciklimet, hülye faszok! Maga meg, Mäderné, csak ne oktasson ki, úgy beszélek, ahogy akarok!

Lehet, hogy meghal az anyám, ordítottam a belső udvarban, ti meg kiszurkáljátok a kerekemet? Dögöljetek meg mind!

Mäderné még mindig kifogásolta a viselkedésemet, így nem lehet viselkedni. A többiek behúzták fülüket-farkukat. Az imént még mindenki kint lógott az ablakban és ajtóban, mentők és rendőrség, tepsi vagy nem?, de most már megint mindenki bezárkózott. Kivonszoltam a bringát az udvarról, egyenesen a javítóműhelybe, ahol már ismertek, és ahol Ehrke, a volt versenyző azt mondta volna, hogy holnapra, de csak mert rólad van szó. Csakhogy a rohadt életbe vasárnap volt, a műhely zárva. A bringát egyszerűen ott hagytam. Ehrke fel fogja ismerni, ha addig el nem lopják.

A szüleim nyolc évig boldogan és elégedetten éltek, aztán az apám rákos lett, és néhány hónap alatt meghalt.

Amíg a szüleim mindketten fiatalok és egészségesek voltak, csak egymással beszélték meg a fontos ügyeket, a szobájuk nekem még vasárnap reggel is tabu volt. Helfernéval (tényleg Segédnének hívták a másik szomszédasszonyt) húslevest és bécsi szeletet készítettünk, minden vasárnap ugyanazt, és amikor kész volt, Helferné azt mondta, öltözzek át, és fésülködjek meg, hogy csinosan üljek asztalhoz, és ők is csak akkor jöttek ki, szintén csinosan felöltözve, finom parfüm-, borotvavíz- és cigarettaillat lengte körül őket.

Apám láncdohányos volt, és tüdőrákos lett, ahogy az a nagykönyvben meg van írva. Januárban diagnosztizálták, áprilisban már meg is halt. Az utolsó napokban, amikor már megértette, hogy nem fog tovább élni, megkért, hogy feküdjek be mellé az ágyba, és amíg még tudott beszélni, történeteket sugdosott a fülembe katonákról, pisztolyokról és parancsokról. Apám olyan öreg volt, hogy a háború végére már betöltötte a tizennégyet. Anyám akkor még meg sem született. Apa a mesék közül az „Egyszemű, kétszemű, háromszemű”-t szerette. Az jól kihozott a sodromból. „Te a két szemeddel úgy nézel ki, mint más közönséges ember, nem vagy közénk való.” Nekem, a kétszeműnek ettől lidérces álmaim voltak. A bajtársairól szóló történetektől viszont hamar elaludtam. Később mindig a saját ágyamban ébredtem. Nyilván anyám vitt át, holott, amikor ébren voltam, mindig azt mondta, hogy már nem bír el, túl nehéz vagyok. Egyik reggel, amikor felébredtem az ágyamban, azt mondta, hogy éjjel meghalt az apám.

Akarod még egyszer látni?

Nem.

Semmi szín alatt. Később egyszer megkérdeztem, pontosan mikor halt meg. Az előtt vagy az után, hogy elvitt mellőle.

Utána, felelte anyám. Egy darabig még ott ült mellette, aztán ő is elment aludni. És csak utána.

Nem sírtunk, csak amikor újra leszállt az éj, és anyám befeküdt mellém az ágyamba. Azt mondta, nem tud befeküdni a hitvesi ágyba, pedig már hetek óta egyedül feküdt benne. Így aztán volt otthon egy halottas ágyunk, egy hitvesi ágyunk és egy gyerekágyunk, amelyben anyámmal együtt feküdtünk, és jóformán le sem hunytuk a szemünket.

Ellentétben az ő hálószobájával és azokkal a dolgokkal, amelyek egy gyerek kezében összemaszatolódhatnak vagy tönkremehetnek, az apám könyveivel és kézirataival, az anyám ékszereivel és kozmetikumaival, anyám alkoholizmusa nem volt tabu. Úgy beszéltek velem róla, mint egy átlagos betegségről. A családjában szinte mindenki alkoholista volt, így nehéz nem azzá válni. A nagyapja, az apja, az anyja, az öccse. Csak Angela, a nővére nem. Ő viszont (anyám szerint) fanatikus rendmániás, és utál mindent, ami művészet vagy élet. Apám, amikor feleségül vette, tisztában volt vele, hogy alkoholista. Nem nyomasztotta azzal, hogy változzon meg, csak vigyázott rá. A napi egy üveg borból minden este elivott előle két-három pohárral. Attól fogva, hogy anyám teherbe esett, nem volt több bor, nehogy, ezt anyám is belátta, ártson annak a gyereknek. Nem is ártott nekem. Csak szülés előtt ivott meg két konyakot, hogy végre meginduljon.

Anyám anyja a szülései után nem tudta visszatartani a vizeletét, és anyám más ismerőseinek is cafatokra szakadt a medencefenekük, ezért anyám medencefenék-erősítő gyakorlatokat csinált. Az intimtorna a női egészségmegőrzés alapja. A napi szépségápolás opcionális, hacsak az ember nem színésznő, mert akkor kötelező. Anyám minden reggel és minden este végigmasszírozta a testét. Volt egy hosszú és egy rövid program. A hosszú másfél-két és fél óráig tartott, de abban minden benne volt, a haj és a szőr is (az előbbi ápolása, az utóbbi eltávolítása). A rövid program negyven percet vett igénybe, és az arc- és testmasszázsra koncentrált, különös tekintettel a dekoltázsára, a combjára és a fenekére, a lábszár magától is elvan, de térdtől fölfelé oda kell figyelni. A hasfalat, különösen szülés után, csipkedő masszázzsal erősítik, a mellet a kefe-masszázs teszi feszesebbé. Továbbá össze kell nyomni az alkaron a bőrt, amitől ugrál a mell. Ezt százszor kell megismételni, de ha ötszázszor, az sem árt.

Anyád azért lett színésznő, hogy elmondhassa: végül is ez a munkaeszközöm, amit karban kell tartani, nem hagyhatom el magam, mint a több műszakban dolgozó családos nők, mondta a józan Angela néni. Nálunk a családban minden nő természettől fogva dús idomú, pontosabban természettől fogva dundi, anyád minden erejével a természeti adottságai ellen dolgozott, de az alkohol puffaszt, akkor is, ha nem eszik semmit az ember.

Vörösbor, konyak és desszertbor, ezek voltak anyám kedvenc italai, télen a forralt bor. Apám halála után mindezt egyedül itta. Volt egy rövid program, és egy hosszú. Arra ügyelt, hogy munka közben többé-kevésbé józan maradjon, de amint lement a függöny, megitta az első pohár borát, még a színházban, aztán az üveg maradékát otthon, az volt a rövid program. Kezdetben egy részét kiöntötte a mosogatóba, később már ilyen pazarlásra nem vitte rá a lélek. A hosszú programnak csak olyankor adta át magát, amikor nem volt fellépése. A hosszú programnak volt egy vidám, társasági formája, amelynek során még képes volt kimozdulni otthonról. Egy régiségboltban vett egy laposüveget, kuncogott ezen, de később dühöngött, mert a kupak nem zárt szorosan. Vissza kellett volna vinni, és odavágni a lábuk elé, de nem merte megtenni.

Félek a nőktől az üzletekben. Minden nőtől, minden üzletben, az eladónőktől. Miért eladónők dolgoznak mindenütt? Miért csak a csavarboltban vannak férfi eladók? Azokkal sokkal könnyebben boldogulok.

Az a fajta hosszú program, amikor nem ment el hazulról, általában két napig tartott. Nem mozdult ki a hálószobából, piált, végighallgatta az összes lemezét, és táncolt, amíg csak tudott. Sanzonokra és szimfóniákra is táncolt. Ezt a hosszú programot jobban szerettem, mint a rövidet vagy azt a fajta hosszút, amelynél elment hazulról, mert ez nyújtotta neki a legnagyobb megkönnyebbülést. Szépen sűrített megkönnyebbülést. Utána hetekig sokkal jobb volt. Szépen táncolt, még akkor is, amikor már alig állt a lábán.

Anyámnak nem voltak jó barátai vagy barátnői. Kollégái, ismerősei, vetélytársai és hódolói voltak. Nem bízott a nőkben, a férfiakat pedig csak a képességeik szerint értékelte. Anyám sokat törődött a saját külsejével, a férfiaké nem érdekelte, nem lehetett imponálni neki sem hivatallal, sem címmel, sem vagyonnal. Csak a zsenialitással.

Egy férfiban engem csak a zsenialitása érdekel.

Ebben az értelemben csodált néhány rendezőt (miközben másokat megvetett), néhány írót és más művészt, valamint a fodrászát. Zseniális fodrász, Berlinben sztár lehetne. Másutt meg akár világsztár is.

Csodálom a művészetét, mondta anyám véresen komolyan a fodrászának.

A fodrász felesége kozmetikus volt. Erős fekete szemöldökkel. Nem, én nem akarom megfestetni a szemöldökömet, mondta anyám. Tudod, a színházban úgy festik ki, ahogy nekik kell. A kozmetikusnő nem kedvelte a kacér, hamis szőkeséget, aki anyám állítólag volt, de találtak egy olyan témát, amely mögé ezt ügyesen el lehetett rejteni: a színházi pletykákat. Anyám színházi pletykákkal vásárolta meg a féltékeny kozmetikusnő jóindulatát. Elvégre az arcomon matat. Máshová kéne menni, de nem nagyon lehet. Kellemetlen lenne azt mondani, hogy: a férjhez, a fodrászhoz járok, a mellette kozmetikusként dolgozó feleséghez viszont nem.

Amíg apám élt, gyakran jöttek hozzánk vendégek, apám kollégái az egyetemről, anyáméi a színházból eljártak hozzánk vörösbort inni és cigarettázni, én a szomszéd szobában aludtam vagy nem aludtam, a füst a rosszul záródó ajtón át beszivárgott a szobámba, ezt szerettem. Apám halála után egy darabig még eljártak hozzánk, hogy megvigasztalják anyámat, és csakugyan, fokozatosan mindenki újra vidámabb lett, egészen addig, amíg a szomszédok panaszt nem tettek a zaj- és szagterhelés miatt. A dolgozó lakosság szükséges éjszakai nyugalmára és rám hivatkozva. A gondoskodásra szoruló kiskorúra. Még a gyámügy egyik munkatársával is volt egy beszélgetésem. Virágos kötött pulóvert viseltem. Anyukád kötötte? Igen. (Nem.) Azt többször is dicsérőleg megemlítették, hogy nagyon jó tanuló vagyok, és soha semmi problémám nincs a közösségben. Anyám félt a szomszédoktól és a gyámügytől, úgyhogy több társasági összejövetel nem volt nálunk.

Gyere ide, mondta anyám. Hadd öleljelek meg! Most már csak te vagy nekem.

A bőröd. Ez a finom bababőr.

A fényes aranyhajad.

A hajadból felszálló illat, amikor megszagolom a fejedet.

A nyakad, a tarkód illata.

A szag változik. Kamaszkori izzadás. Változik a faggyúmirigyeid szaga. Anyámra emlékeztet. Anyámnak mindig tej- és lisztszaga volt. Nyerstej- és lisztszaga, nem süteményillat. A hajadnak liszt-, a nyakadnak tejszaga van. Nő a melled. A hasad is. Nem, még nem túl nagy. Csak dús idomú nő leszel, mint mindenki a családban. Dús idomú szőke leszel, egy marilynmonroe, ezzel nincs semmi baj. Nőként előbb-utóbb meg kell hoznod a döntést: kecske vagy tehén. A kecskék úgy gondolják, a tehenek kapják a jobb szerepeket, a tehenek azt hiszik, hogy a kecskék, mindenki a másikat irigyli. Az orrom vörösödik. A francba! Borvirágos orrom lesz. Valamit kezdenem kell a szemem alatti sötét karikákkal, különben akár rajta is hagyhatom a teászacskót, ha kimegyek a házból, senki észre sem veszi a különbséget. Öregszem, kislányom. Az állam vonala megereszkedett. Masszírozd a combodat, a fenekedet, a hasadat, a melledet, de ne feledkezz meg a nyakadról és az állad vonaláról sem. Én elhanyagoltam a nyakamat és az állam vonalát, hogy lehettem ilyen ostoba, ezt már nem lehet visszacsinálni. Sosem szerettem a nyakamat masszírozni, olyan, mintha fojtogatnának. A pajzsmirigy miatt. A pajzsmirigyhormonok alkalmazása fogyókúrás segédeszközként életveszélyes, különösen alkohollal kombinálva. Már nem is kapom őket. A májam teljesen tropára ment. Minden reggel aggódva vizsgálom a szemem, nem sárgul-e a fehérje. Mázli, hogy alkoholistaként az ember kaphat új májat, rákos betegként nem. Ez igazságtalan, de orvosilag értelmetlen lenne rákos betegeknek új májat adni. Hadd öleljelek meg! Mihez kezdenék nélküled! Ő már nincs itt, hogy vigyázzon ránk, nekünk kell vigyáznunk egymásra. Nekem kell vigyáznom rád, mert gyerek vagy még. Nem halhatok meg fiatalon és szépen, amíg te gyerek vagy. Ezt nem szemrehányásnak szántam. Rohadt egy világban élünk, az emberek szemetek, apád mindkettőnket megvédett tőlük, most ez rám hárul.

Kicsi koromban vele együtt sírtam, vigasztaltam, és aggódtam érte. Később elkezdtem kitérni előle. Mint többé-kevésbé minden más elől is. Szabadabb voltam a legtöbb tizenöt éves lánynál, ami az iskolán kívül jó volt, az iskolán belül rossz, hogy is lehetett volna másként. Annyit lóghattam a városban, amennyit akartam, még esténként is. Az osztályfőnöknőm, aki az utcánkban lakott, egyszer rá is kérdezett. Hogy mit lófrál egy iskolás lány sötétedés után egyedül az utcán? Még jó, hogy egyedül voltam. Ha fiúval lettem volna, biztos, hogy gyakorlatilag lekurváz az egész osztály előtt, ahogy másokkal már megtette. Így azt mondhattam, hogy nem lófrálok, hanem anyám előadására/próbájára megyek, vagy onnan jövök, és már csak mi ketten maradtunk, ugyan ki kísérgethetne? Ez akár még igaz is lehetett volna, sokszor voltam a színházban, bár az utóbbi időben ott is furcsa lett a helyzet, miután anyámon kiütközött a paranoia. Vagy tényleg hátrányos helyzetbe került. Elképzelhető, mert hanyag lett, és megbízhatatlan. Szitkozódott és panaszkodott a színházi állapotokra, az embertelen, megalázó körülményekre, de persze másfajta életet el sem tudott volna képzelni. Én mondom neked, olyan ez, mint egy rossz házasság. És mondok még valamit, bizalmasan közel hajolt hozzám, éreztem rajta a vörösbor szagát: elkerülhetetlen, hogy megbasszanak. Csak mindig ügyelj arra, hogy te is ugyanúgy megbaszd őket, ahogy ők téged.

(Anya. Ez a legundorítóbb, amit valaha mondtál nekem.)

Bevallom, a végén már nekem is terhemre volt.

Sejtettem, hogy jobb lenne, ha a tizennyolcadik születésnapom előtt máshol, vagy egyáltalán nem szilvesztereznék, ugyanakkor, ha jól emlékszem, a szilvesztert egész életemben a színházban töltöttem, és ki tudja, talán ez lesz az utolsó alkalom.

Az előadás, mint minden szilveszterkor, kissé idétlen volt, improvizációs verseny és zenés kabaré, mindenki fel volt dobva, valaki állandóan kérdezgette, hoztak-e még virslit (nem, mindig kevés volt), de pia volt bőven. Mint minden évben, anyám idősebb kollégái most is bókoltak, hogy milyen virágzóan szép vagyok. Azóta, hogy már nem voltam kicsi, a fiatalabbak a biztonság kedvéért kitértek az utamból. Köszönöm, mondtam kedvesen, ahogy anyámtól tanultam, nem pedig szégyenlősködve vagy hárítva, és tovább bolyongtam az épületben, amíg túl kényelmetlenül nem éreztem magam, mert mindenhol párokba botlottam, akik éppen csináltak valamit, és felismertem, vagy nem ismertem őket.

Anyámat sehol sem láttam. Elhatároztam, hogy az első emeleti bárban maradok, nehogy felfedezzem valamelyik sarokban egy ismerőssel vagy ismeretlennel. A bárban biztosan felbukkan előbb-utóbb.

Az első emeleti előcsarnok zsúfolásig megtelt. Táncoló párok és mások, akik csak együtt álldogáltak és nevettek, és persze az elmaradhatatlan sorban állók a bárpultnál: mintha vonaglanának és kihívó hangokat adnának ki. Le kéne lépnem. Hol van megírva, hogy éjfélig kell maradni? Másrészt, már majdnem éjfél volt. Mostanáig éjfélkor mindig megtalált, hogy összecsókoljon. És már hallottam is:

Na, mit csinálsz? Őrzöd a sarkot?

Mert háttal álltam a faburkolatú falnak. Ő persze már korántsem volt józan.

Miért vágsz olyan fancsali képet?

Kerestelek.

Ha nem érzed jól magad, menj haza! Nem kell a savanyú képeddel elrontani mások jókedvét.

Átküzdötte magát rajtam és persze a soron a pultig. Ebben a pillanatban annyira gyűlöltem. Miért nem tudsz meghalni? Itt, stílszerűen, a színházban? Lezuhanhatnál a galériáról, a zsinórpadlásról.

Az 1988-as év azzal az elhatározással ért véget, hogy örökre elhagyom ezt a nőt, és ezt a várost.

Az új évben anyám összeszedte magát egy időre. A január váratlan események nélkül telt, február elejétől pedig örömteli izgalommal készült március eleji születésnapomra.

Kerek három hetet késtél! Február 8. helyett március 1-jén születtél meg!

Tudom.

Vízöntő helyett Halak!

… (Tudom.)

És olyan hatalmas voltál!

Végül mégiscsak sikerült meglepnie. Egy futárral virágot hozatott, és képeslapokat íratott nekem azokkal az idősebb kollégákkal, akik kicsi korom óta ismertek, és szeretettel becsomagolva nekem ajándékozta az apám és néhány saját holmiját:

Egy vastag bőrből készült mappát, benne egy kissé megsárgult jegyzettömböt, amelyből hiányzott néhány lap. Az egyik tolltartóhurokban apám egyik töltőtolla volt. Vett hozzá új hegyet és egy új üveg tintát.

A kis sárgaréz aranyműves üllőt a bolhapiacról, amit egyszer papírnehezékként adott apámnak.

A saját fekete csipkés, égszínkék kombinéját és egy új neccharisnyát (még nem viselheted sehol, de idővel lesz rá alkalom).

Egy régi, kicsi retikült, amelynek a zárja már elromlott, de még mindig használható volt ékszerdobozként a medalionnak a róla és apámról fiatal korukban készült fényképpel, és egy borostyángyűrűnek csodakerthez hasonló zárványokkal, amelyet egy moszkvai vendégszereplésről hozott magával.

És mindennek megkoronázásaként: a valódi selyemkimonó-pongyoláját, amiről azóta álmodtam, amióta az eszemet tudom.

Megkért, hogy ezeket a dolgokat, bárhová vet is a sorsom, mindig vigyem magammal. Őszintén örültem. Mennyi és milyen értékes holmi!

Az ember csak egyszer lesz tizennyolc éves.

Egy héten át nagyon boldog, hálás és bizakodó voltam. Odaadtam neki a kókadt virágot, amelyet a Nemzetközi Nőnapra nyomtak a kezembe, ő nekem adta az övét, jót nevettünk. Ez szerdán volt. Vasárnap találtam meg.

A biciklit Ehrke műhelye előtt hagytam, és gyalog mentem a kórházba, nem olyan nagy a városunk. A főbejáratnál a portáson még túljutottam, de a kórterembe már nem engedtek be. Ez nem neked való, úgysem tehetsz semmit, telefonálj be holnap, addigra többet tudunk.

Hazafelé már sötét volt, és hideg. A folyó még jobban lehűti a levegőt, mégis inkább a parton mentem. Egy hídról a vízbe nézni, az is segít, ha nem tervezed, hogy beleveted magad a vízbe. Milyen gyakran voltam itt, amikor dühös voltam rá!

Ó, azok a pillantások! De beszélni, azt nem bírsz, mi? Igen, megint részeg vagyok! Azt látod! Azt nem látod, hogy sírok! Vagy csak nem érdekel. Ezektől az ember meg is dögölhet, mindegy nekik!

Eleinte nyöszörgött – Mindegy, mindegy! –, aztán zokogott, aztán az ablakot rángatta, de az, mint rendesen, beszorult. Egy szakszerűtlen felújításkor túl sok festékkel pacsmagolták össze a keretet, és még nyirkosan csukták be, vagy a fa duzzadt meg, mit tudom én, az utcára nyíló ablakot emberemlékezet óta nem lehetett kinyitni. És egyáltalán! Második emelet! Lehet, hogy elég, de nem biztos.

A kurva életbe! Nem sikerül semmi! Semmi sem sikerül! Hát akkor felmegyek arra a kurva tetőre!

Menj csak, mondtam, és magam is távoztam. Gyorsan befordultam az első sarkon, nehogy visszanézve tényleg látnom kelljen, ahogy a tetőn áll.

Lementem a folyóhoz, és néztem a vizet, elfordulva a várostól, a vizet, ahonnan senki nem tud visszanézni. Egy ilyen sekély kis folyó, sípcsontig ér, legfeljebb combig, lelátni a fenekén lévő kövekig, és egészen nyugodt, alig hallani. Hány méterrel van fölötte a híd? Lehet, hogy ez is elég, de nem biztos. De nekem eszemben sincs leugrani, és neki sincs. És ha mégis? Nem, nem ugrik le. Ott maradtam, amíg olyan hideg nem lett, hogy nem bírtam tovább, akkor hazamentem. A konyhában várt rám. Bocsánatot kért, amiért az ablakot rángatta, és a tetőről beszélt. Hiszen felelős értem, amíg kiskorú vagyok.

Aztán mégis ilyet tett. Vagy tévedés volt. Ki tudja? Talán ő maga sem.

A március eleje még télszagú volt, egy ronda rövid pufidzsekit viseltem, fázott a fejem, a nyakam, a lábam, a lábfejem is. A kínai tornacipőm talpa már alig volt egy milliméteres. Az a néhány ember, aki az utcán volt, behúzott nyakkal sietett a part mentén. A többség már otthon volt, ahogy vasárnap este illik.

Kénytelen leszek futni. Utálok futni. De azért futok.

Elfordultam a korláttól, hogy lendületet vegyek, vagy inkább tántorogva megtegyem az első botladozó lépést, amelyből valami futásféle kerekedhetett volna ki, vegyél példát a merevrészegekről, akik még mindig képesek szimfóniára táncolni: ekkor száguldott el mellettem, olyan gyorsan és olyan közel, hogy kis híján megfulladtam a saját lélegzetemtől, amikor rémülten megtorpantam, hogy össze ne ütközzek vele. Pedig még fent álltam a hídon, ő meg lent tekert a parton a kerékpárján, amelynek hátsó lámpája úgy pislákolt, hogy bárhol felismerném: a férfi, akibe idestova fél éve szerelmes voltam. Lapulni akartam, nehogy meglásson ebben a szerelésben, de mire végiggondoltam volna, már eltűnt a sötétségben.

2. A férfiak

Nekiiramodtam a hídról, hirtelen nagyon melegem lett, az ormótlan vattadzsekim felcsúszott, a fülembe suhogott, alig hallottam a kínai cipőtalpak hangos csattogását az utcaköveken, és a fájdalmat sem éreztem a talpamban. Hazarohantam, ledobtam magamról mindent, ami csúnya volt, és zavart, megmostam a hónom alját, megfésülködtem, mindez édeskevés volt, de mindegy, gyorsan felvettem a fekete bársonynadrágomat, egy magas nyakú pulóvert, anyám fekete gyapjúkabátját, és megint kirohantam az utcára.

Hova mehetett vasárnap este? Nem sok lehetőség volt. Kiállításmegnyitóra aligha. Két mozi, egy színház. Ha nem éppen vendégségbe tartott. De soha nem járt vendégségbe. Azóta, hogy figyeltem, soha. A színház épp most kezdődik, a mozi negyedóra múlva fog. Logikusabb lenne odamenni, de melyikbe a kettő közül? Egyáltalán nem biztos, hogy sietett, sose ment ennél lassabban. A kevésbé valószínű lehetőség mellett döntöttem, és a színházba indultam, elvégre az volt a második otthonom.

Nem a pénztáraknál mentem be, hanem rögtön hátul, a portás csak intett nekem. Az előadás már elkezdődött. Hangtalanul kanyarogtam a rejtekutakon, lépcsőkön fel és le, míg a földszinti női mosdók közelében nyíló ajtóhoz nem értem. Felcaplattam a lépcsőn a második emeleti erkélyhez, ahová általában a diákok szoktak belógni, mindenki tudott róla, de szemet hunytak felette. Most viszont olyan jegyszedőnő volt ott, akit nem ismertem, és ami még fontosabb, ő sem ismert engem.

Odasúgtam neki, ki vagyok. Ki az anyám. Hogy mindig innen nézem az előadásokat. Mi több, néha a színházi ügyelő mellől.

Mire ő: hitetlenkedve csóválta a fejét.

Mintha hazudnék. Miért gondolja, hogy hazudok, amikor nem is ismer? Egyáltalán ki ez? Ő itt az idegen, aki azt sem tudja, mi merre, nem én! Éreztem, hogy vörösödik a fejem.

Jól van, mondtam, akkor megkérdezem Schubert urat!

A jegyszedők főnöke. Olyan szigorú volt, hogy még a szünetben is megmondta a nézőknek, hogy hol és hogyan ülhetnek, hol és hogyan nem ülhetnek az előcsarnokban (a lépcsőn, egymás ölében). De még ő is úgy csinált, mintha nem tudná, hogy az emberek belógnak a második emeleti erkélyre! Nem mindig, nem minden este, de előfordult! (A szünet előtt ő sem engedett volna be. De kedvesen mondta volna. Várjon, tudja, hogy van ez.)

De ez itt: csak némán vonogatta a vállát. Mintha a Schubert név nem mondana neki semmit. Ekkor végérvényesen rám zúdult az egész nap: előbb a rémület és a félelem, aztán a düh, a hideg, az egyedüllét mindenestül, és nem indultam a főnöke keresésére, ott maradtam, álltam és elkezdtem remegni, aztán zokogni. Taknyom-nyálam, könnyem belerobbant arcomra tapasztott tenyerembe, mindjárt kicsöpög az ujjaim között, olyan hevesen sírtam. Mire ő: egyszerűen hátat fordított nekem. Így álltunk ott, a második emeleti folyosón: én rázkódva a zokogástól, ő nekem háttal.

Arra gondoltam, hogy mihelyt újra levegőhöz jutok, és a jegyszedőnő nem számít rá, talán beronthatok az ajtón, amelynek éppúgy hátat fordított, mint nekem. Feltépem, és bent termek, mielőtt bármit tehetne. Persze ez zajjal jár, ami mindenkit zavarna, aki az ajtó mögött van, egészen le a színpadig, de erről ő tehetne, egyszerűen be kellett volna engednie, amíg udvariasan kértem. De valószínűbb volt, hogy nem lennék elég gyors, még normális körülmények között sem, ő közelebb is volt az ajtóhoz, a végén még félre is kellett volna löknöm, az is zajjal jár, és az arcába kellett volna ordítanom, hogy milyen hülye barom, azt sem tudja, hogy az anyám ma majdnem megölte magát? Nem csoda, ha nap mint nap ilyen szívtelen boszorkányokkal van dolga!

Persze semmi sem lett ebből, meg sem tudtam mozdulni. Némi idő elteltével sikerült leülnöm a földre, hátamat a lépcsőkorlátnak vetve, karommal átfogva a térdemet, fejemet a karomra támasztva. Schubert úr nem nézte volna el, hogy valaki a padlón üldögéljen, a kopott vörös szőnyegen, amíg le nem nyugszik annyira, hogy újra fel tudjon állni, és letántorogni a lépcsőn, meg-megszíva az orrát. Ez a nő viszont egész idő alatt úgy csinált, mintha már régen ott se lennék.

Idővel sikerült felállnom, és lementem az első emeleti előcsarnokba, a bárba, ahol ismertek. Ott várakozhatnék, ők megvédenének, ha az új nő bemószerol. A bárban nem volt senki. Illedelmesen leültem egy párnázott padra az ablak elé. Messziről hallottam a jegyszedőnők csevegését. Senki sem jött oda hozzám. Ekkor eszembe jutott, hogy még nem is tudják, mi történt anyámmal. Valakinek el kell mondania nekik. Ki lehet az rajtam kívül? A rendőrség, a kórház? Talán inkább nem. Ez a gondolat megnyugtatott vagy legalábbis elterelte a figyelmemet. Hogy én vagyok az, akinek tájékoztatnia kell a többieket, és képes is rá. Én döntöm el, ki mit tud meg az anyámról és rólam. A színház igazgatóságának nyilván el kell mondanom. De az iskolában senkinek. Mi közük hozzá? Hát Angela néninek? Ha szeretném. Ha ő szeretne minket. Ha rákérdezne. Berndnek és Noah-nak már inkább. Úgynevezett atyai barátaimnak. És neki, akire itt várok… … …

Tartalom

1. Tizennyolc

2. A férfiak

3. Ügyes szélhámosnő

4. Örvényben

5. This carcass

6. Ki ne szeretné a színházat?

7. Az ölelés

8. A bécsi munkások

9. „A buta, rövid komédiát hosszú, komoly évek követték”

10. „A” szektor, 5. sor

11. A fény alakzatai

12. „Újfent a mosoly, s érzem Nyomorult voltomat”

13. Lakhelye Bécs és Berlin

14. Megosztott érzelmek

15. A szekreter-ügy

16. „…melletted aludni és neked bevásárolni és vinni a szatyraidat és elmondani mennyire szeretem…”

17. A felhők? Ez komoly?

18. Mi baja?

19. A termékeny lét

20. „Aztán a szélcsengőjéről mesélt, Hogy nincs annál szebb”

21. „Hagyj meghalni, míg ragyog rám két szemednek égi kékje!”

jelenkor.libricsoport.hu
facebook.com/JelenkorKiado

Felelős kiadó Nagy Boglárka
A Jelenkor Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje
Felelős szerkesztő Nagy Boglárka
Szerkesztette Csordás Gábor
A szöveget gondozta Török Tünde
Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

A fordító munkáját a Goethe Intézet
és a Kulturstiftung des Freistaates Sachsen támogatta.

ISBN 978 963 518 349 4

Elektronikus verzió:

eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Elektronikus könyv Nagy Lajos

Felhasznált betűtípusok
Noto Sans & Serif – SIL OFL