Virginie Despentes

Vernon Subutex 1–3.

– részlet –

Fordította: Tótfalusi Ágnes

Cet ouvrage a bénéficié du soutien des Programmes d’aide à la publication (P.A.P.) de l’Institut français.
Ez a mű a Francia Intézet Könyvtámogatási Programjainak (P.A.P.) keretében jelent meg.

A fordítás alapjául szolgáló művek:
Virginie Despentes: Vernon Subutex 1.
Virginie Despentes: Vernon Subutex 2.
Virginie Despentes: Vernon Subutex 3.
Éditions Grasset & Fasquelle, Paris, 2015, 2015, 2017

Vernon Subutex I., II., III., © Virginie Despentes
et les Éditions Grasset & Fasquelle, 2015, 2017
Hungarian translation © Tótfalusi Ágnes, 2022

Vernon Subutex 1.

Non omnis moriar

Martine Giordanónak,
Joséphine Pépa Bolivarnak,
Yanna Pistruinnek

A szemközti épület ablakai már világosak. A nagy open space irodában, ami valószínűleg egy kommunikációs ügynökségé lehet, a takarítónők árnyai ide-oda suhannak. Mindig hatkor kezdenek. Vernon általában valamivel azelőtt ébred, hogy ők megérkeznek. Szívesen inna egy presszókávét, elszívna egy sárga filteres cigarettát, pirítana egy szelet kenyeret, és evés közben a laptopján átfutná a Parisien főcímeit.

De már hetek óta nem vett kávét. A cigaretták, amiket reggelente sodor, miután kibelezte az előző napi csikkeket, olyan gyöngék, hogy úgy érzi, mintha a cigipapírra gyújtana rá. A konyhaszekrényben nincs semmi ennivaló. De az internet-előfizetés még érvényes. Pontosan aznap vonják le a pénzt a számlájáról, amikor befut a lakbérsegély – igaz, azt néhány hónapja már közvetlenül a háztulajdonosnak utalják, de egyelőre még van internete. Jó lenne, ha ez így maradna még egy ideig.

A mobil-előfizetését felfüggesztették, nem kell többet törnie a fejét, melyik tarifát válassza. A hanyatlással szembekerülve Vernon egyszerű taktikát választott: ő egy olyan csávó, akinek nem tűnik fel semmi különös. Csendben figyelte, ahogy lassítva összeomlik körülötte minden, aztán ez az összeomlás hirtelen nagyon felgyorsult. De Vernon nem engedett sem a közömbösségből, sem az eleganciából.

Először törölték az RSA-segélyrendszerből. Levélben kapta meg a végzésről szóló másolatot, a tanácsadónője aláírásával. Vernon és ő mindig jól megértették egymást. Körülbelül három éven át rendszeresen találkoztak a szűkös lyukban, ahol a nő a kiszáradásra ítélt szobanövényei társaságában meghúzta magát. A takaros, festett vörös, gömbölyded, nagy mellű Bodard asszony gyakran mesélt a két fiáról, akik sok gondot okoztak neki; rendszeresen hordta őket egy gyerekpszichológushoz abban a reményben, hogy az hiperaktívnak nyilvánítja őket, ami igazolhatná a nyugtatók használatát. De az orvos úgy ítélte, hogy a fiúk ragyogó formában vannak, és visszaküldte az anyjukat a küzdőtérre. Bodard asszony elmesélte Vernonnak, hogy amikor kicsi volt, a szülei néha elvitték AC/DC- meg Guns N’ Roses-koncertre. Ma már jobban szereti Camille-t és Benjamin Biolay-t – Vernon tartózkodott minden gunyoros megjegyzéstől. Sokat beszélgettek Vernon esetéről: húsz- és negyvenöt éves kora között lemezboltja volt. Az ő szakterületén ritkábban bukkantak fel álláslehetőségek, mint ha szénbányászként dolgozott volna. Bodard asszony azt sugallta, hogy talán át kellene képeznie magát. AFPA, GRETA-CFA, együtt átnézték a Vernonhoz passzoló képzéseket, és pozitív, baráti hangulatban váltak el egymástól, megegyezve abban, hogy hamarosan találkoznak, és végleges döntésre jutnak. De három évvel később még mindig nem fogadták el Vernon jelentkezését egyetlen szakmunkás-bizonyítványt kínáló tanfolyamra sem. Ő viszont úgy gondolta, mindent megtett, amit kellett, szakértője lett a pályázatoknak, és hatékonyan gyártotta őket. Az idők folyamán egyre inkább úgy érezte, hogy az a melója, hogy az interneten keresgél olyan állásajánlatok után, amelyek betöltésére talán alkalmas lehet, majd elküldi az életrajzát, aminek köszönhetően jó sok elutasító választ gyűjt össze. Mégis, ki akarna átképezni egy majdnem ötvenest? Néha megcsípett egy-egy munkát egy külvárosi koncertteremben vagy egy művészmoziban – de azonkívül, hogy kicsit kimozdulhatott otthonról, újra képbe került a külvárosi közlekedés problémáival kapcsolatban, és emberekkel találkozott, leginkább kínos kudarcélményt okozott az egész.

A jelentésben, amelyben Bodard asszony megindokolta, miért is kellett őt törölni az RSA kedvezményezettjei közül, olyan dolgokat is megemlített, amiket Vernon mesélt el neki a baráti csevegés során: hogy elment a Stooges Le Mans-i koncertjére, vagy hogy egyszer száz eurót veszített pókeren. Amikor Vernon átfutotta a jelentést, nem is igazán az RSA elvesztése miatt bánkódott, hanem szörnyű zavart érzett Bodard asszony miatt. A tanácsadónő harminc év körüli lehetett. Vajon mennyit keresett – mennyit kereshet egy ilyen csaj –, kétezer eurót? Maximum. De ennek a nemzedéknek a tagjai a Big Brother hangján nőttek fel: egy olyan világban, ahol bármelyik pillanatban megcsörrenhet a telefon, és utasíthatnak, hogy rúgd ki a kollégáid felét. Iktasd ki azt, aki a legközelebb áll hozzád, ez a játék aranyszabálya, ezt szopták már a cumisüvegből is. Hogy is várhatnánk el tőlük, hogy mindezt morbidnak találják?

Amikor kézhez kapta a végzést, Vernon úgy gondolta, ez talán jó motiváció lesz, hogy találjon végre „valamit”. Mintha a vészesen közelítő bizonytalanság áldásos hatással lenne rá, és képessé tenné arra, hogy kiszabaduljon a zsákutcából, ahová beszorult.

Nem kizárólag körülötte omlott össze ilyen katasztrofális gyorsasággal a világ. A kétezres évek elejéig még egy csomó ember aránylag jól elboldogult. Akkoriban még találkozni lehetett olyan esetekkel, hogy egy futárból cégvezető lett, egy tévés szerkesztő leakasztott egy tévés szerkesztőségvezetői állást, és a naplopókból is részlegvezető lett a Fnac lemezosztályán. Még a társadalmi érvényesülésre kevésbé fogékonyak is elboldogultak valahogy: hol besegítettek egy fesztiválon, hol roadok lettek egy rockbanda mellett, vagy plakátragasztónak álltak… Pedig Vernon a maga pozíciójából pontosan fel tudta becsülni a Napster-cunami erejét, de azt mégsem hitte volna, hogy ilyen villámgyorsan süllyed el a hajó.

Néhányan azt állították, hogy ez a karma műve, hiszen a zeneipar korábban nagyon kedvező fordulatot élt át a CD-hadművelettel – újra eladni a vásárlóknak az egész lemezgyűjteményüket, egy olyan hanghordozón, amit olcsóbban elő lehet állítani, mint egy bakelitet, de annak a duplájába kerül… ráadásul úgy, hogy ezzel egyetlen zenerajongó sem járt jól, hiszen soha senki nem panaszkodott a bakelitformátumra. Az volt ennek a karmaelméletnek a gyönge pontja, hogy az idők során még soha nem akadt példa rá, hogy a történelem valaha is megtorolta volna, ha valaki szemétládaként viselkedik.

Vernon lemezboltjának Revolver volt a neve. Húszéves korában lépett be oda eladóként, és akkor vette át a céget, amikor a főnök úgy döntött, hogy kivándorol Ausztráliába, ahol aztán vendéglőt nyitott. Ha az első években valaki azt mondja Vernonnak, hogy az élete java részét ebben a boltban fogja eltölteni, azt feleli, hogy ki van zárva, ahhoz túl sok egyéb dolga van. Amikor az ember megöregszik, csak akkor érti meg a „kurva életbe, hogy rohan az idő” kifejezést, és azt, hogy ez foglalja össze a legtalálóbban az élet működésmódját.

2006-ban kellett bezárnia a boltot. Nagyon nehezen talált valakit, aki átvette a bérleti jogot, és még nehezebb volt keresztet vetnie az értéknövekedéssel kapcsolatos álmaira is, de az első munkanélküli éve – segély nélkül, ugyanis tulajdonos volt, nem alkalmazott – elég jól alakult: szócikkek írása egy rocklexikonba, néhány nap jegyárusítás feketén egy külvárosi fesztiválon, lemezismertetők írása egy szaklapnak… majd nekiállt eladni az interneten mindent, amit sikerült megőrizne az üzlet készletéből. A lemezek nagyját már pénzzé tette, de maradt még néhány olyan bakelit, díszdoboz és egy komoly póló- és plakátgyűjtemény, amit nem volt hajlandó elkótyavetyélni a többivel. Az eBayes liciten a háromszorosát kaszálta annak, amit várt, és még el sem kellett könyvelnie a jövedelmet. Csak komolyan kellett vennie a dolgot, a megadott héten elmenni a postára, és odafigyelni a csomagolásra. Az első év teljes eufóriában telt. Az élet gyakran játszik két kézzel. Kezdetben elaltatja a figyelmedet, elhiteti veled, hogy jól elboldogulsz, majd a második szakaszban, amikor már látja, hogy oldott vagy és fegyvertelen, újrateríti a lapokat, és átgázol rajtad.

Vernonnak éppen annyi ideje volt, hogy rátaláljon a hosszú reggeli lustálkodások ízére – több mint húsz éven át, ha esett, ha fújt, ha ki volt merülve, nem számított: a hét hat napján felhúzta a boltja kurva vasredőnyét. A huszonöt év során háromszor fordult elő, hogy egy kollégára bízta a bolt kulcsait: egyszer bélhurutja volt, egyszer fogbeültetése, egyszer pedig isiásza. Egy év alatt sikerült újra rászoknia a délelőtti ágyban olvasgatásra. De az volt a csúcsok csúcsa, amikor hallgatta a rádiót, és közben pornót keresgélt az interneten. Jól ismerte Sasha Grey, Bobbi Starr vagy Nina Roberts egész munkásságát. És imádott sziesztázni is: olvasott néhány oldalt, majd bealudt.

A második évben egy Johnny Hallydayről készülő könyvhöz gyűjtött képanyagot, feliratkozott az RSA-ra (lánykori nevén: RMI), és nekiállt pénzzé tenni a saját gyűjteményét. Nagyon jól jött ki belőle az eBay segítségével, soha nem képzelte volna, hogy ilyen fetisiszta őrület mozgatja a web 2.0-s közeget, egyszerűen minden elkelt: a koncerteken árusított termékek, képregények, műanyag figurák, plakátok, fanzinok, fényképalbumok, pólók… Az ember az elején fázik attól, hogy eladja a saját személyes tárgyait, de ahogy lendületet vesz, igazán nagy élvezet mindentől megszabadulni. Vernon fokozatosan eltüntette a lakásból az összes nyomot, ami a korábbi életére utalt.

És nagyon tudta értékelni, milyen édes is tud lenni a délelőtt, amikor senki sem cseszteti az embert. Rengeteg ideje volt a zenehallgatásra. És a Kills, a White Stripes, na meg a Strokes ezentúl annyi lemezt adhatott ki, amennyit akart, többé nem kellett velük foglalkoznia. Tele volt már a töke a rengeteg újdonsággal, soha nem volt egy perc nyugta, csak akkor tudta volna követni az eseményeket, ha az internet infúziójára köti magát, hogy egy perc pihenő nélkül fogadhassa be az új hangokat.

Azt viszont nem látta előre, hogy a bolt bezárása után milyen nehézségek várnak rá a csajozás terén. Azt szokás mondani, hogy a rock férfidolog, de általában rengeteg baromságot szokás mondani: Vernonnak voltak női vevői, méghozzá nem is kevesen. Ő és a nők: tökéletes volt közöttük az összhang. Vernon nem volt hűséges természet, és a lányok már csak azért is nagyon ragaszkodtak hozzá, mert neki folyton azon járt az esze, hogyan is szabaduljon meg tőlük. Elég volt, ha egy lány egyszer beállított hozzá a pasijával valami lemezért, egy héten belül már jött is vissza, de egyedül. Meg ott volt az a sok nő, aki a környéken dolgozott. A kozmetikuslányok az utca végén, a szemközti butikban dolgozó lányok, a postán dolgozó lányok, az étteremben és a bárban dolgozó lányok, az uszodában dolgozó lányok. Egy gazdag vivárium, ahová abban a pillanatban megszűnt a bejárása, ahogy leadta a bolt kulcsait.

Kevés állandó nője volt. Mint sokan az ismeretségi köréből, ő is annak a lánynak az emlékével élt, aki elhagyta. Az egyetlennel, aki számított. Az övét Séverine-nek hívták. Huszonnyolc éves volt. Mivel Vernon túlságosan ragaszkodott a serial lover státuszához, nem fogta fel időben, hogy Séverine az igazi, ő az a bizonyos lány, nem pedig egy másik. Vernon volt az utca csúcsragadozója, komor, magának való és független, az összes haverja odavolt, milyen elegáns fesztelenséggel szedte fel egyik nőt a másik után. Legalábbis ezt a képet alakította ki önmagáról. Az egyéjszakás szerető, a csábító, aki nem kötődik senkihez, akit egyetlen nő sem csavarhat az ujja köré. De nem voltak illúziói: a legtöbb nem igazán magabiztos fiatal férfihoz hasonlóan őt is megnyugtatta a tudat, hogy meg tudja ríkatni a nőket.

Séverine magas volt, és állandóan fel volt pörögve, annyira, hogy néha nagyon fárasztó tudott lenni, iszonyatosan hosszúak voltak a lábai, az a gazdag párizsilány-típus volt, aki nyugodtan hordhatott irhakabátot, abban is elegánsnak hatott. Két kézzel ragadta meg az életet, bármit meg tudott szerelni a lakásban, sőt még attól sem tojt be, ha kereket kellett cserélnie a leállósávban, afféle gazdagok gyereke volt, aki megszokta, hogy mindent egyedül intéz, és soha nem panaszkodik miatta. Ám ettől még az intim pillanatokban nagyon is el tudta engedni magát. Ha Vernon felidézi őt, mindig meztelenül látja maga előtt, az ágyban – Séverine képes volt egész hétvégéket az ágyban tölteni. A lemezeket letette a földre, a matraca mellé, fel sem kellett állnia, ha újat akart feltenni. A matraca körül ott volt a cigije, a vizesüveg, és a telefon a mindig összegubancolódott zsinórjával. Ez volt az ő birodalma. És Vernonnak több hónapig szabad bejárása volt ebbe a birodalomba.

Séverine az a fajta lány volt, akit az anyja megtanított rá, hogy nem bőgjük el magunkat, ha megtudjuk, hogy megcsalt a pasink. Séverine tehát összeszorította a fogát. Vernon meg debil módon állandóan lebuktatta magát – és csodálkozva látta, hogy Séverine nem lép le azonnal. Azt mondta: „Na, én megyek”, aztán megbocsátott neki. Vernon ebből azt a következtetést vonta le, hogy Séverine-nek nincs ereje elhagyni őt, még egy enyhe kis megvetést is érzett a lány megalkuvó természete miatt. Tehát újra megcsalhatta. Ez már háromszor vagy négyszer előfordult, amikor komolyan összevesztek, és Séverine kijelentette: vigyázz, ne feszítsd túl a húrt, le fogok lépni, egyszerűen nem hagysz nekem más választást, és Vernon biztos volt benne, hogy úgysem teszi meg. Semmit sem látott előre. Amikor megtudta, hogy Séverine összejött egy másik pasival, bepakolta egy dobozba a cuccait, és kitette a ház elé, a járdára. A kép, ahogy a járókelők kutatnak Séverine ruhái, könyvei, flakonjai között, és szétszórják a kapu előtt, még éveken át kísértette. Soha többé nem hallott a lányról. És beletelt némi időbe, mire felfogta, hogy nem tudja rajta túltenni magát. Ugyanis nagy tehetsége volt ahhoz, hogy ne vegyen tudomást az érzéseiről. De gyakran tűnődik el azon, milyen lett volna az élete, ha Séverine-nel marad. Ha lett volna bátorsága lemondani arról, aki előtte volt, ha tudta volna, hogy amúgy is minden elvétetik az embertől, amihez ragaszkodik, ezért jobb, ha elébe megy mindennek. Séverine-nek persze nyilván lettek gyerekei. Az a típusú lány volt. Aki beáll a sorba. És mégsem veszít a varázsából. Nem egy házisárkány. Hanem egy laza csaj, aki bizonyára biocuccokat eszik, és sokat izgatja magát a globális felmelegedés miatt, de Vernon tudja, hogy attól még továbbra is Trickyt és Janis Joplint hallgat. Ha Vernon Séverine-nel marad, az üzlet bezárása után rögtön talált volna melót, mert gyerekeik lettek volna, és nem maradt volna választása. És ma azon rágná magát, mit kezdjen a nagyfiú kábítószer-problémájával vagy a kislány anorexiájával. Na jól van. Vernon szereti úgy gondolni, hogy legalább mérsékelte a károkat.

Mostanában kevesebbet dug, mint egy nős ember. Soha nem hitte volna, hogy ilyen sokáig kibírja szex nélkül. A Facebook vagy a Meetic csodálatos eszközök, ha otthonról akar az ember fűzni egy nőt, de hacsak nem a Second Life-ban akar felszedni valakit, muszáj kimozdulnia, ha találkozni is akar vele. Muszáj olyan ruhákat találnia, amiben retrósan néz ki, és nem úgy, mint egy öreg hajléktalan, muszáj megoldani valahogy, hogy ne kelljen bemenni a nővel egy kávézóba, vagy egy moziba, és főleg ne egy vendéglőbe… és azt is, hogy ne kelljen hazavinnie, nehogy a nő meglássa az üres konyhaszekrényeket, a szánalmas hűtőt, az egészségtelen kuplerájt – aminek semmi köze az örök agglegény rokonszenves káoszához. Vernon lakásában a túl sokszor hordott zokni szaga, a tipikus agglegényparfüm terjeng. Hiába nyitna ablakot, vagy használna finom after shave-et. Ez a szag megjelöli a területét. Így aztán Vernon az interneten szédíti a nőket, és lepattintja őket, amikor találkozni akarnak vele.

Ismeri a nőket, épp eléggel volt dolga. A városban csak úgy nyüzsögnek a nyomoroncok, akik boldogan kitakarítanák a lakását, majd négykézlábra ereszkedve hosszan leszopnák, hogy jó kedvre derítsék. De elég öreg már ahhoz, hogy tudja, mindez nem működik ellenszolgáltatás nélkül. Attól, hogy egy nő öreg és ronda, még éppen olyan idegesítő és követelőző tud lenni, mint egy húszéves bombázó. A nők sokáig képesek színlelni, mielőtt kiterítik a lapjaikat. Vernonnak alapból gyanúsak azok a nők, akik vonzódni tudnának hozzá.

A haverok, az egészen más. Sok éven át együtt hallgatni lemezeket, koncertekre járni és a zenekarokról beszélgetni: ez egy szent kötelék. Az ember nem mond le egy találkozásról csak azért, mert ki kell mozdulnia otthonról. Az viszont változás, hogy most előtte fel kell hívni a másikat, és meg kell beszélnie egy időpontot, míg régebben az ember csak úgy benyitott valakihez, ha éppen a környéken járt. Vernon nehezen szokik hozzá, hogy előre megbeszélje a vacsorákat, filmezős estéket vagy spanglis bulikat. És észre sem vette, de fokozatosan rengeteg haver húzott le vidékre, vagy azért, mert felesége és gyerekei lettek, és már nem fértek el a harminc négyzetméteren, vagy mert Párizs túl drága lett, és előrelátóan visszaköltöztek a szülővárosukba. Ha elmúltál negyven, Párizs csak akkor tűr meg a kebelén, ha lakástulajdonosok a szüleid – különben valahol máshol kell folytatnod az életed. Vernon mégis maradt. Lehet, hogy rosszul tette.

Nem tűnt fel neki rögtön, hogy szétfoszlott körülötte a háló, csak később, amikor már elevenen befalazta a magány. És aztán jött a sötét széria.

Bertrand-nal kezdődött. Kiújult a rákja. Ezúttal a gégéjét támadta meg. Alaposan megszenvedte már az előzőt is, de azt hitte, azzal megúszta. A barátai mindenesetre végleges győzelemként ünnepelték meg a gyógyulást. És olyan gyorsan zajlott le a második menet, hogy csak a temetés után érzékelték a mélyütést. A három hónap alatt, ami a betegség bejelentése és Bertrand végleges távozása között lezajlott, a rák elevenen falta fel őt. Bertrand mindig felhajtott gallérú fekete ingeket hordott, 1988 óta. Persze egyre nehezebben tudta begombolni őket a sörhasa miatt. Negyven-egynéhány éves korában hosszú, ősz haja volt, sötétített Ray-Ban szemüveget, szép kígyóbőr csizmát viselt, és ott volt az a csibészes feje. Persze borvirágos orral, de mégis egy jól konzervált, vén szelindek volt.

Vernonnak nagy sokk volt megszokni, hogy öregemberes pizsamában látja Bertrand-t. Az még csak elment valahogy, hogy kihullott a haja. De a röhejes pizsama miatt nagyon összeszorult Vernon szíve. Bertrand már nem tudott szilárd táplálékot magához venni, és ezen a világ legjobb füve sem tudott segíteni. Teljesen megváltozott a testalkata. A sárga bőr alatt kirajzolódó csontok obszcén látványt nyújtottak. Továbbra is makacsul hordta a halálfejes gyűrűit, amelyek már lecsúsztak az ujjáról. Napról napra látnia kellett a saját lassú pusztulását, és teljesen a tudatánál volt.

Ezután jött az állandó fájdalom, az elerőtlenedett test és a csontvázkoponya. Vernonnal állandóan a morfinpumpáján viccelődtek, mert a gunyoros beszólogatás volt az egyetlen kommunikációs formájuk. Bertrand néha szóba hozta a rá váró halált is. Azt mondta, hogy éjszakánként felébreszti a félelem, majd hozzátette: „Az a legrosszabb az egészben, hogy teljesen tiszta a fejem, érzem, ahogy a testem lelécel, és semmit sem tehetek.” Erre Vernon nem mondhatta, hogy „ugyan már, minden rendben lesz, szedd össze magad, öregem”. Inkább Crampsot, Gun Clubot és MC5-ot hallgattak, és sört ittak közben, már ameddig Bertrand képes volt rá. A család őrjöngött, de őszintén – mit mást csinálhattak volna ők ketten ezenkívül?

És aztán Bertrand halálhíre, sms-ben. Vernonnak hirtelen csak arra volt ereje, hogy a többiekhez hasonlóan legalább tartani tudja magát a temetésen. Fekete szemüveg. Az mindegyiküknek volt otthon, meg egy fekete öltöny. Csak később teperte le a rémület. A rémület és a hiány. Hogy reflexszerűen fel akarja hívni Bertrand-t, hogy képtelen kitörölni a mobiljából az utolsó hangüzeneteket, hogy nem tudja elhinni, hogy ez megtörténhetett. Bizonyos életkor után az ember már nem szakad el a halottaitól, végleg az ő idejükben, az ő társaságukban reked. Joe Strummer halálának évfordulóján Vernon ugyanazt csinálta, amit Bertrand életében: sört ivott, és végighallgatta az összes Clash-felvételt. Pedig a Clash olyan együttes volt, amelyik soha nem érdekelte. De ezt jelenti a barátság: az ember a másik terepén is megtanul játszani.

Akkor, 2002 decemberében együtt álltak sorba lazacért, mert Bertrand egy norvég lánnyal készült szilveszterezni, és el akarta bűvölni a kulináris kifinomultságával. És meg volt róla győződve, hogy lazacot csak egy bizonyos ötödik kerületi boltban lehet vásárolni, sehol máshol. Jó hosszú metrózás után odakint szobroztak a bolt előtt. A járdán végig állt a sor, látszott, hogy minimum negyven percet kell várakozniuk. Vernon elugrott cigit venni, és a dohányboltban, a rádióban hallotta, hogy meghalt Joe Strummer. Gyorsan visszament Bertrand-hoz. Ugyan már, ne hülyéskedj! Szerinted hülyéskednék én ilyesmivel? Bertrand halálsápadt lett, de azért megvette a lazacot, és még két üveg vodkát. Azonnal le is küldték az egyiket, miközben a Lost in the Supermarket et hallgatták, és arról az estéről beszélgettek, amikor együtt látták Strummert egy szólókoncerten. Vernon csak elkísérte Bertrand-t, de a koncerten valami váratlan érzéshullám ingatta meg, vállával a haverja vállának támaszkodott, és könnyek szöktek a szemébe. Akkor erről egy szót sem szólt, de aznap, amikor Joe Strummer meghalt, ezt mind elmesélte Bertrand-nak, igen, mondta Bertrand, tudod, én láttam, de nem akartalak akkor ezzel basztatni. A kurva életbe, Strummer. Mi jöhet még ezután?

Három hónappal később Jean-No került sorra. Nem volt benyomva, nem is vezetett gyorsan. Országút, teherautó, egy éles kanyar és a köd. Jean-No egy víkendről jött haza a feleségével, és másik adót keresgélt az autórádión. A felesége megúszta betört orral. Amit csináltak neki helyette, sokkal jobb volt, mint az eredeti. De Jean-No mindezt már nem tudta kiélvezni.

Azon a vasárnapon Vernon egy barátnőjénél volt, egy falnak döntött, kettéhajtott matracon heverészett, ami indiai vászonnal volt letakarva, az anyagot annyira átlyuggatták a spanglik, hogy úgy tűnt, mintha mintás lenne. Vernonék Alien-estét tartottak, az egész sorozatot megnézték a projektoron. A lány a Goncourt metróállomás mellett lakott, egy manzárdlakásban. Nem messze tőle volt Párizs egyik utolsó DVD-kölcsönzője. Már túl voltak a Szebb holnapon, a Mad Maxen, a Keresztapán és a Szellemharcosokon is. Igazi gyöngyszem volt az a lány, nagyon értett a jointhoz és a mangákhoz. És nem az a típus, aki állandóan ki akar mozdulni otthonról. Egyvalami idegesítette benne: na, kutyuskám, menj le a kisboltba csokiért… Öt emelet, lift nélkül. Vernon pedig minden akart lenni, csak szolgálatkész kutyuska nem. A lány éppen bejött a szobába, egy nagy tálcán kólával színültig töltött poharakat hozott, meg jégkockát, a filmet leállították, és amikor megszólalt a telefon, Vernon felvette, pedig vasárnap nemigen szokta felvenni. De Emilie már nagyon régen nem hívta, és Vernon sejtette, hogy fontos lehet a dolog. Emilie Jean-No húgától tudta meg a hírt. Vernon csodálkozott, hogy Emilie magára vállalta, hogy értesíti a haverokat. Hiszen Jean-Nónak mégiscsak volt egy felesége. Oké, jelenleg éppen kórházban dekkol, de azért mégsem a szeretőre kellene bízni a haverok felhívását. Vernon egy időben nagyon jóban volt Emilie-vel, azután elveszítették egymást szem elől, de nem ez volt a legmegfelelőbb pillanat, hogy elmeséljék egymásnak, mi van velük.

Vernon ragaszkodott hozzá, hogy ne hagyják félbe a filmet. Úgy érezte, nincs rá nagy hatással a dolog. Ez meglepte. Azt gondolta, hogy valószínűleg megkeményedett belülről. Pedig Jean-Nóval hetente találkoztak, és Bertrand halála óta még közelebb kerültek egymáshoz. Mindig ugyanabba a Gare du Nord melletti török étterembe mentek, és mindig ugyanazt a tizenkét eurós menüt rendelték, és jéghideg sört ittak hozzá. Jean-No leszokott a dohányzásról, de ezt nagyon nehezen viselte. Szegény, ha tudta volna, hogy fölöslegesen csinálja, éjszakára is beállította volna a vekkert, hogy még többször rágyújthasson. Egy állati idegesítő csajt vett feleségül. Sok pasit kizárólag a legszigorúbb kontroll tölt el biztonságérzettel.

Csak később, az éjszaka folyamán ért el Vernonhoz a dolog. Abban a pillanatban, amikor már majdnem átsiklott az álomba, egy jéghideg harapást érzett. Muszáj volt felöltöznie és elmennie – gyalogolni a hidegben, egyedül lenni, fényeket látni, testekkel találkozni, beleolvadni a mozgásba, és talajt érezni a lába alatt. Ő életben volt. De alig kapott levegőt.

Gyakran csinálta ezt: éjszaka elindult, és gyalog bejárta a várost. Erre a nyolcvanas évek végén kapott rá, amikor a rockerek rászoktak a hiphophallgatásra. A Public Enemy és a Beastie Boys ugyanannál a lemezcégnél voltak, mint a Slayer, amit azért mégiscsak összekötő kapocsnak lehetett tekinteni. A boltban összebarátkozott egy Funkadelic-rajongóval, egy hallgatag és kötekedős természetű, vékony, fehér sráccal, így visszagondolva már úgy látja, hogy heroinista volt, de akkoriban ez még nem esett le neki. A srác graffitizett, „Zona”, írta fel mindenhová, amerre járt. A nagy egyetértés nem tartott sokáig, Zonának elege volt a mászkálásból, „a metróban történnek az igaz dolgok”, mondta, metrókocsikat akart szétgraffitizni, raktárakat szétfújni, de Vernonnak nem volt kedve elkísérni odalentre. Ő nem volt megfertőzve – nem nagyon érdekelték a 93MC-hez vagy az MKC-hoz hasonló legendás bandák vadul vagy öklendezve előadott heroikus történetei. Érezte, hogy van benne valami, de nem vonzotta egyáltalán. Ő másban utazott, szerette a veszélyt, nem félt, hogy összetöri magát: felmászott egy ház tetejére, és két órán keresztül üldögélt a festékszóró csendjében, néha szünetet tartott, cigizett, figyelte az odalent sétáló embereket, akiknek eszébe sem jutott felnézni, hogy felfedezzék a csendes őrszem körvonalát.

Az első Jean-No nélküli éjszakáján Vernon olyan sokat gyalogolt, hogy már égett a talpa, de csak ment tovább. Jean-No gyerekei jártak az eszében, és sehogy sem állt össze a kép. Félárvák lettek. Ez a szó egyáltalán nem illett arra a három hülye kis vakarékra, akik megállás nélkül figyelmet, édességet vagy új játékot követeltek.

Jean-No szeretett faszfejként viselkedni. Arrogáns volt. Mindig gyanús zenéket hallgatott, kamaszkorában szerette az Einstürzende Neubautent és a Foetust, később aztán átszokott a lehető legunalmasabb hardzenére: a Rudimentary Peniért rajongott, és a Minor Threatért lelkesedett, ami fura volt, mert ivott, mint a gödény. Nagyon kellett szeretnie őt annak, aki egész estéket el bírt tölteni vele, Jean-No ugyanis igazán kellemetlen tudott lenni. Aztán negyvenéves korában, mivel vágyott az elpolgárosodásra, rászokott az operára. Úgy öltözött, mint egy kirittyentett Playmobil-figura, és úgy beszélt, mint valami jobboldali balfasz, már tíz évvel azelőtt, hogy ez divatba jött volna. Akkoriban ez még annyira nem volt jellemző senkire, hogy Jean-No kifejezetten eredetinek tűnt vele.

De Vernonnak ettől kezdve egy olyan világban kellett élnie, ahol Ian MacKaye nyugodtan rászokhatott a crackre, Jean-No már nem volt ott, hogy erre gúnyos megjegyzéseket tegyen.

Ezután Pedro került sorra. Alig nyolc hónap múlva. Szívinfarktus. Pedrót Pierre-nek hívták, de olyan sokat kokainozott, hogy a barátai megajándékozták egy dél-amerikai keresztnévvel.

Vernon az Elysée Montmartre előtt ácsorgott, a Libertines koncertjére várt. Éppen egy valószínűtlenül szép gyakornokasszisztenst fűzögetett, aki Thierry Ardisson valamelyik produkciójában dolgozott, és állandóan Ardissonról beszélt, azt állította, hogy gyűlöli, de világosnak tűnt, hogy odavan érte. Vernon valamivel odébb, a koncertteremnél meglátta egy haverját, integetett neki, örült, hogy felvághat előtte a lánnyal – barna haj, frufru, farmer, cigaretta, tűsarok, a főváros csak úgy ontotta magából az ilyeneket az ezredfordulón. És amikor a haver meglátta a felé közelítő Vernont, elsírta magát. Pedro Pedro Pedro, csak ennyit tudott mondani, és Vernont hirtelen elöntötte a mélységes fáradtság.

Pedro lazán felszippantott az orrába három nagy házat, két Ferrarit, az összes szerelmi történetét, a barátait, a karrierlehetőségeit, a jó külsejét és az összes fogát. És ezt ráadásul nem szégyenkezve, mentegetőzve tette, azt állítva, hogy nincs semmi problémája, nem, az ő mániája a dicsekvés volt, a győzedelmes hisztéria, egy tökéletesen vállalt és végigvitt szenvedély. Bedörzsölte a porral az ínyét, meghintette vele a zakóját, ismerte az összes párizsi bár mosdóját, kizárólag a vécék használhatósága alapján választotta ki, hová menjen. Beállított Vernonhoz, teleszórta kokóval a lakást, majd két nap múlva lelépett, és egy lepusztult Vernont hagyott maga után. Pedro fejlövése Marvin Gaye volt, Bohannon, Diana Ross és a Temptations. Vernon örült, ha Pedro meghívta magához, a hangminőség csodálatos volt, a fotelek kényelmesek, és a házigazda olyan whiskyket tartott, amiktől hosszú utazásra indult az ember – hol gengszternek érezte magát, hol magánnyomozónak, hol angol dendinek.

Vernon még régebben lenyúlt tőle egy fényképet, amelyiken mind a négyen rajta vannak. Ő és a három halott. A barátok körbeállják Vernont a harmincötödik születésnapján. Szép fénykép, még tükörreflexes géppel csinálták, és az ember másoltatott belőle néhányat a haveroknak. Négy karcsú srác, kicsit részegen, rengeteg hajuk van, élénk a tekintetük, és a mosolyukban semmi keserűség. Éppen a poharukat emelik, Vernon elég nyomott volt aznap este, elszomorította, hogy túl van a harmincötön. Négy szép srác, élvezik a hülyeségüket és hogy fogalmuk sincs semmiről, főleg arról, hogy mennyire a jobbik felén vannak mindannak, amit az élet tartogat számukra. Az este nagy részében Smokey Robinsont hallgattak.

Miután eltemette Pedrót is, Vernon nemigen mozdult ki többé otthonról, és nem vette fel a telefont senkinek. Azt hitte, hogy ez most egy ilyen életszakasz, és hamarosan elmúlik. Hiszen nincs abban semmi különös, ha egy kicsit magába zárkózik a sorozatos veszteségek után.

Az igazi pénzhiány is ebben az időszakban köszöntött rá, ami csak fokozta az elszigetelődésre való hajlamát. Úgy menni vendégségbe, hogy nincs miből egy üveg bort venni a vacsorához. Egy buliban azon szorongani, hogy valaki gyűjtést rendez, hogy vegyenek egy gramm kokaint. Attól félni, hogy nem tud belógni a metróba. Szorongani, hogy olyan edzőcipőt visel, aminek leválik a talpa. Szorongani olyan jelentéktelen dolgok miatt, amelyekre soha ügyet sem vetett korábban, és a megszállottságig rágódni rajtuk.

Tehát otthon maradt. Áldotta a kort, amelyben élt. Zenéket, sorozatokat, filmeket töltött le. Lassacskán leszokott a rádióhallgatásról. Húszéves kora óta minden reggel reflexszerűen bekapcsolta a rádiót, de ma már szorongott tőle, ráadásul untatta is. Leszokott arról, hogy híreket hallgasson. A tévénél ez teljesen magától ment. Túl sok dolga volt az interneten, és csak néha-néha vetett egy pillantást az online lapok szalagcímeire. De főleg a pornóoldalakat látogatta. Nem akart többé a gazdasági válságról, az iszlámról, a globális felmelegedésről, a palagázról, a fogva tartott orangutánokról hallani, és a cigányokról, akiket nem engednek felszállni a buszra.

Igazán kényelmes a buborékja. Ki-kimaradó lélegzettel, de életben marad benne. A minimumára csökkentett minden tevékenységet. Egyre kevesebbet eszik. És egyre könnyebb ételeket. Ramen – instant. A húsról már lemondott, a protein a sportolóknak való. Leginkább rizzsel táplálkozik. Ötkilós kiszerelésben veszi a Tang Fivéreknél. Kevesebb cigit szív, kitolja az elsőt, kivár a másodikkal, és a reggeli kávé után elgondolkodik rajta, hogy tényleg annyira kell-e az a harmadik. Félreteszi a csikkeket, hogy semmi ne vesszen el belőlük. Ismeri az összes irodaház bejáratát a környéken, ahová az iroda dolgozói napközben kimennek elszívni egy cigit. Néha előfordul, hogy menet közben lelassít mellettük, és összeszedi a hosszabb csikkeket. Úgy érzi magát, mintha kihunyófélben lévő tűzrakás lenne, amely néha még fel-felparázslik, ha ráfúj a szél, de soha nem annyira, hogy lángra lobbantsa a vékony gallyacskákat. Egy haldokló tűzrakás.

Néha elkapja valami, és felpörög. Felmegy a LinkedInre, listába szedi az ismerőseit, akiknek még van melójuk, és megfogadja, hogy felveszi velük a kapcsolatot. Kidolgozza a történetet, amit elmesélne nekik – mindenképpen egy nőüggyel kezdődne. A nőcsábászimázsa miatt a pasik szívesen hallgatnák az ilyen meséket. Tehát valami effélét mondana: nem voltam Párizsban, egy helyes kis magyar lánnyal kavartam, aki magával vitt Budapestre, vagy egy szép amerikai csajjal, aki bejárta a világot, a csaj származása nem fontos, az a lényeg, hogy úgy érezzék, jól szórakozott, de most hazajöttem, és melót keresek, bármit, nincs véletlenül valami ötleted? Laza világutazóként adná elő, nyugodtan, nem stresszelve. Ami a pénzt illeti, nem sokat kamuzhatna, rögtön látszik rajta, hogy nincs egy vasa sem. Amúgy sem úszott a pénzben soha. Amikor fiatal volt, ettől még hitelesebbnek látszott. De ez még az ezredforduló előtt volt, még azelőtt, hogy az lett a szokás, hogy egy rockkoncert közönségében is mindenki magától értetődően új és drága, márkás csukákat hord, a szezonban éppen divatos, drága órákat és csinos farmert, aminek a szabásából leolvasható, hogy abban az évben vásárolták. A Zadig & Voltaire megjelenése óta a csóróság elveszítette költői auráját – miközben évtizedeken át a művészt lehetett sejteni mögötte, az igazit, aki nem volt hajlandó eladni a lelkét. De ma már halál a legyőzöttekre, a rock világában is.

De Vernon egyetlen telefonhívást sem ereszt meg, hogy segítséget kérjen. Képtelen lenne meghatározni, mi akadályozza meg benne. Pedig volt ideje elgondolkodni rajta. De teljes a homály. Még az interneten is utánanézett a halogatás patológiájának. Listákat készített arról, mit is veszíthet, mit kockáztat, és mellékelte a listát arról is, hogy mit nyerhet. De mit sem ért. Senkinek sem telefonál.

Alexandre Bleach meghalt. Amikor Vernon meglátta, hogy a neve a Facebookon egyre-másra bukkan fel a hírfolyamokban, nem is fogta fel rögtön a csapást. Bleachet egy szállodaszobában találták meg, holtan.

Akkor most ki fogja kifizetni az elmaradt lakbérét? Az utóbbi hetekben küldött mailjeire és sms-eire nem érkezett válasz. A segélykérő hívásaira sem. Vernon hozzászokott már, hogy Alex mindig sokára válaszol. Mégis számíthatott rá. Mint minden alkalommal, amikor kritikussá vált a helyzet. Alexandre végül mindig kihúzta a bajból.

Vernon a számítógépe előtt ül – ellentmondásos vagy inkább egymástól homlokegyenest különböző érzések dúlnak benne, mintha ügyes, könyörtelen kézzel macskákat hajított volna egy zsákba valaki. Az interneten úgy terjed a hír, mint a lepra. Alexandre már jó ideje mindenkié. Vernon azt hitte, igazán hozzászokott már. Amikor Alexandre kiadott egy lemezt, vagy turnéra indult, arról muszáj volt tudomást venni. Nem volt olyan órája a napnak, hogy az ember ne látta volna parádézni, fickándozni valahol, néhány ostobaságot mondani azon a szép, kesernyés sanzonénekes-hangján. Alexandre-ra olyan hatással volt a siker, mint amikor valakit elsodor egy teherautó: nem nagyon volt rá esély, hogy sértetlenül kerül ki a találkozásból. Nem az volt vele a gond, hogy túl nagy lett az arca, inkább a durva kétségbeesése fárasztotta ki a hozzá közel állókat. Nehéz elfogadni, hogy valaki mindent elért, amire az egész világ vágyakozik, és ezért állandóan vigasztalgatni kell.

Még nem bukkantak fel fényképek a vízi hulláról a szállodai szobában. De hamarosan eljön az is. Alex ugyanis megfulladt. Egy fürdőkádban. Pezsgő-gyógyszer kombó, aztán elaludt. Ki tudja, mi a francot csinált egy fürdőkádban, tök egyedül, a délután kellős közepén. Meg egyébként is, ki tudja, mi tette a csávót olyan reménytelenül boldogtalanná. Még a halálával is sikerült meglepnie a világot. A szálloda túl középszerű ahhoz, hogy álmodozásra késztesse az embert, de nem elég lepusztult ahhoz, hogy egzotikus legyen. Alexszel gyakran előfordult, hogy valahol a városban kivett egy szobát, elég volt, ha azt hitte, hogy egy újságíró dekkol a háza előtt, máris máshová ment aludni. Szeretett szállodában élni. Negyvennyolc éves volt. Ki várja meg a férfiklimax elejét, hogy túladagolja magát? Michael Jackson, Whitney Houston… Ez talán olyan feka dolog.

Bleach szívesen találkozott a régi barátaival. Úgy jött rá időnként, mint a vizelhetnék, bár rendszertelenül. Egy, néha két évig nem adott magáról életjelet, majd kezdte hívogatni az embert, mint egy megszállott, e-mailekkel bombázta, még arra is képes volt, hogy csak úgy beállítson egyik vagy másik haverjához. Lehetetlenség volt beülni vele egy kocsmába. Öt perc múlva minden beszélgetést félbeszakított egy rajongó, márpedig a rajongók nagyon agresszívak tudnak lenni. Vagy totál bolondok. Általában véve az a rajongó, aki benyomul egy beszélgetésbe, súlyos eset. Amikor Alexandre-ra rájött, hogy találkozni akar Vernonnal, telefonált neki, és meghívatta hozzá magát. Megittak egy sört, és megállapították, hogy semmi nem változott. Jó vicc. Alex egyetlen számával többet keresett, mint egy Vernonhoz hasonló alak a lemezboltjával húsz év alatt. Hogy is ne változtatta volna meg ez az aprócska adalék a kapcsolatukat?

Alex rengeteg barátra tett szert a VIP-közegében, de meg volt róla győződve, hogy a sikerekkel véget ért az „igazi élete”. Vernon gyakran győzködte, hogy ez pusztán nézőpont kérdése: amikor az ember eléri a harmincat, a dolgok veszíteni kezdenek a ragyogásukból – mindegy, hogy bizonytalan anyagi helyzetben van valaki, vagy megasztár, senki nem viseli könnyen ezt az állapotot. Csak annyi a különbség, hogy aki nem ült fel a sikervonatra, az semmiféle vigaszdíjban nem részesül. Attól, hogy az ember maga mögött hagyta a fiatalságát, még nem utazza körbe első osztályon a világot, nem dugja meg a legszebb csajokat, nem lesznek menő dílerei, és nem kezd Harley Davidsonokat gyűjteni. De Alex nem akart hinni neki. És tényleg, egészen nyilvánvalóan olyan rosszul érezte magát a bőrében, hogy nehéz volt meggyőzni róla: szerencsés alak.

Amikor Alexandre először lépett be a Revolver ajtaján, szinte még kisfiú volt. Hosszú, kunkori szempillája miatt is gyermeki volt a tekintete. Sörrel a kezében állított be, felült a bárszékre, és megkérte Vernont, hogy mutasson neki zenéket. Alex szemében Vernon örökre az maradt, akinek a segítségével elért hozzá a varázslat, aki miatt életében először hallgatta meg a Stiff Little Fingers dupla élő albumát, a Redskinst, a Bad Brains első EP-jét, a Sham 69-et a Peel Sessionben, vagy a Code of Honor Fight or Die-át. Alex még kiskorú volt, kerek fejű kamasz, és nem játszotta el a nagyfiút. A mosolyának nyilvánvalóan nagy szerepe volt a villámgyors felemelkedésében – ez a mosoly éppen olyan hatással volt az emberekre, mint amikor kiscicákat néznek a YouTube-on. Egy sorozatgyilkos hidegvére kellett volna hozzá, hogy a láttán semmit ne érezzen az ember. Mint mindenki a szakmában, ő is az egyik bandától a másikig járt, pengetett, vinnyogott. És ahogy ez lenni szokott, nem ott csapott le a siker, ahol várni lehetett volna. Voltak igazi hősök a korszak színpadán, olyanok, akikre nagy összegben fogadott volna mindenki. És akik egyszer csak felszívódtak. Alex drog iránt szenvedélye csak megkésve mutatkozott meg, akkor viszont mindent magával sodort. De már a kezdetektől úgy járkált a világban, mintha egy láthatatlan tőr állna ki a szívéből. Bár könnyen és szívesen elnevette magát egy semmiségen is, volt a tekintetében valami, egy hasadás, amit már semmi nem tudott összeforrasztani.

Alantasan gyakorlatias kérdés kínozza Vernont: ki fogja fizetni a lakbérét? Nem sokkal Jean-No halála után kezdődött. Véletlenül futottak össze a Bonsergent metróállomás környékén. Alexandre Vernon nyakába borult. Már nagyon régen nem találkoztak, az Elysée Montmartre-ban tartott Tricky-koncert óta. Miután eloszlott az első percek feszengése – eljátszották a régihaverok-jelenetet, akik kicsit neheztelnek egymásra, de mégis olyan sok mondanivalójuk van a másiknak (mintha Vernon eBay-bizniszeinek története pontosan olyan érdekes lenne, mint egy Iggy Poppal való beszívás Iggy jachtján) –, Alexszel lógni mindig nagyon jó móka volt.

Alex durván be volt állva aznap este. Zavaros lelkesedéssel, kapkodva beszélt, mint aki tudja, hogy már jó ideje nem járt otthon, és ideje hazamennie. Hó borította a járdát, és Vernonnak a könyökénél fogva kellett tartania Alexet, nehogy elvágódjon. Alex szokása szerint lelkesen győzködte Vernont, hogy ugorjon fel vele a díleréhez, aki onnan két lépésre lakott. Alázatos, stréber kinézetű fickó volt, aki számokat írt a GarageBand szoftveren. Olyan erős holland füvet szívott, hogy az embernek azonnal megfájdult tőle a feje. Erőszakoskodott, hogy hallgassák meg a „legutóbbi hangjait”. El kellett viselniük egy szintetizátorfutamot, a lehető legbizonytalanabb ütemekbe beékelődve. Alex már teljesen be volt állva, a lehető legnagyobb érdeklődéssel hallgatta végig azt a sok szart, elmagyarázta a dílernek, hogy dolgoznia kell a herzeken, az agyhullám-szinkronizáláson, ami által az ember képes átalakítani a tudatát. Alex teljesen bele volt borulva az agyhullám-szinkronizálás elméletébe, és a díler itta a szavait. Persze mindenki tudta az igazságot – Alex már évek óta nem volt képes megírni egyetlen számot sem. Azért foglalkoztatták annyira az alfa-hullámok, mert már nem tudott három akkordot egymás mögé tenni, vagy egy ütős refrént megírni.

Mire újra lent voltak az utcán, beesteledett. Megritkult a forgalom, és az utcák nagyon különösek voltak, csendes-fehérek. Egy óriásplakáton tiszta feketébe öltözött színésznő meresztette a seggét egy motoron, Vernon gonoszul megjegyezte: „Állati giccsesen néz ki, inkább dugnék meg egy guminőt, mint ezt”, és Alex fuldoklott a nevetéstől. Persze ő ismerte a nőt. Vernon kíváncsi lett volna, megdugta-e. Alex tetszett a nőknek, ehhez nem is kellett lemezeket eladnia. Sok VIP-barátja volt, olyanok, akiknek mindenki ismeri a nevét és a pofáját, még azok is, akik soha nem találkoztak velük. Mindenféle kódneveken írta be őket a mobiljába, arra az esetre, ha ellopnák vagy elvesztené. Paranoiásan rettegett tőle, hogy a telefonszámai idegen kézbe kerülhetnek. Amikor megszólalt a telefonja, általában zavartan bámulta a kijelzőt, mert képtelen volt felidézni, ki is tartozik a képernyőn megjelenő kódhoz. Az SB-n például hosszan eltűnődött, vajon ki lehet: Sandrine Bonnaire, Stomy Bugsy vagy Samuel Benchetrit, esetleg itt valami fifikásabb kódnévről van szó, mondjuk: Sárló Bombázó vagy Suttyó Bunkó? Képtelen volt felidézni, míg meg nem hallgatta az üzenetet, és végül beugrott: SB mint Sürgősségi-Baleseti, mert Julien Doréval órákon át egy balesetről beszélgettek. Akkor ez még tök világosnak tűnt a számára. Mint sok zavaros dolog, amit az ember hajnali három után csinál… … …

Vernon Subutex 2.

Ring the bells that still can ring
Forget your perfect offering
There is a crack in everything
That’s how the light gets in.

Leonard Cohen: Anthem

Fabienne Mandronnak,
Aurélie Poulainnek,
Roland-nak és Schultz Parabellumnak

Az első kötet fontosabb
szereplőinek jegyzéke

Vernon Subutex: A könyv főszereplője. Korábban lemezboltja volt. Miután kilakoltatták, régi ismerőseinél csövezett, míg végül az első kötet végén utcára került.

Alexandre Bleach: Sikeres énekes, aki indie rock stílusban, francia nyelven alkotott. Kábítószer-túladagolásban halt meg egy szállodában. Fiatalkori barátja Vernonnak, akit anyagilag is támogatott. Vernon lakásán hagyott egy három videókazettából álló öninterjút, amit betépve vett fel nála, míg ő aludt.

Emilie: Egykori basszusgitáros. Vernon barátja. Ő volt az első, akitől Vernon szállást kért, miután utcára került, de Emilie csak egy éjszakára volt hajlandó befogadni.

Xavier Fardin: Frusztrált forgatókönyvíró. Vernon régi barátja, ő egy hétvégére szállásolja el. Az első kötet végén újra találkozik a hajléktalanná lett Vernonnal, és egy csapat fiatal fasiszta megveri.

Marie-Ange Fardin: Xavier felesége.

Céleste: Összefutott Vernonnal egy bárban, Vernon azt hitte, hogy kikezd vele, pedig Céleste csak felismerte: kislány korában az apja gyakran vitte magával Vernon boltjába. Sok tetoválása van. A Buttes-Chaumont parkban lévő Rosa Bonheur nevű bárban dolgozik.

Laurent Dopalet: Producer. Vigyázat: közveszélyes!

A Hiéna: Egykori magánnyomozó, jelenleg az internetes lincselés a szakterülete. Laurent Dopalet felfogadta, hogy szerezze meg Alex Bleach öninterjúját.

Anaïs: Laurent Dopalet asszisztense.

Sylvie: Alexandre Bleach „exe”, rövid időre befogadja Vernont, és össze is jön vele. Vernon bejelentés nélkül távozik tőle, „kölcsönvéve” néhány könyvet és egy karórát. Sylvie elszántan keresi a közösségi médiában, eltökélt szándéka, hogy ártson neki.

Lydia Bazooka: Rockkritikus, újságíró, Alex Bleach rajongója, szeretné megírni Bleach „életrajzát”. Ezért veszi fel a kapcsolatot Vernonnal, akit néhány napra el is szállásol.

Daniel: Egykori pornósztár. Transznemű, nevet változtatott, egy e-cigaretta-üzlet képviselője, nagyon közel áll Pamela Kanthoz.

Pamela Kant: Egykori pornósztár. Online tetriszbajnok.

Kiko: Kokainista bróker. Néhány napra szállást adott Vernonnak, majd kidobta a lakásából.

Gaëlle: Kiko, Marcia, Vernon és a Hiéna barátja. Szívességet tett a Hiénának, és elszállásolta néhány napra Vernont (Kikónál, akinél ő is lakik).

Marcia (eredetileg Leo): Gyönyörű brazil transznemű lány, sztárok fodrásza, Kikónál lakik.

Vodka Satana (eredetileg Faïza): Egykori pornósztár. Aïcha édesanyja. Egy ideig együtt járt Bleachcsel. Daniel és Pamela egykori kolléganője.

Sélim: Faïza férje volt. Haladó szellemű, ateista egyetemi tanár. Egyedül neveli a lányát, amióta Faïza/Vodka Satana meghalt kábítószer-túladagolásban.

Aïcha: Faïza/Vodka Satana és Sélim lánya. Fiatal, vallásos muszlim lány. Sélim megkérte a Hiénát, akivel egykor jó barátságban állt, hogy segítsen jobban feltárni Aïcha személyiségét, mert ő már nem ismeri ki magát rajta.

Patrice: Vernon hajdani barátja, Cécile elvált férje. Bántalmazta a feleségét. Minden kapcsolatot megszakított a rockzene világával. Ő volt Vernon utolsó ismerőse, aki szállást adott neki, mielőtt végleg az utcára került.

Noël: A H&M-ben dolgozik. Loïc barátja.

Loïc: Futár, Noël barátja. Az első kötet végén ő méri a legsúlyosabb ütést Xavier Fardin fejére, aminek következtében Xavier kómába esik, és kórházba kerül.

Laurent: Hajléktalan. Tanácsokat ad Vernonnak, és hasznos kapcsolatokhoz segíti, hogy megkönnyítse az utcai életét.

Olga: Nagydarab, vörös hajú, morcos természetű hajléktalan nő. Dühödten nekirontott az ifjúfasisztáknak, akik takarókat szoktak osztogatni a hajléktalanoknak. Az utca az ő birodalma.

Vernon megvárja, míg beesteledik, a környékbeli ablakokban kihunynak a fények, majd átmászik a kerítésen, és sétára indul a közösségi szőlőskertben. Fájdalom nyilall a bal hüvelykujjába, már nem emlékszik, hol szerezte be a kis karcolást, ami nemhogy nem gyógyul be, de egészen megdagadt miatta az ujja, nem is érti, egy ilyen jelentéktelen kis sérülés hogy okozhat ekkora szenvedést. Felsétál a meredek kerten, a szőlőtőkék közötti keskeny ösvényen. Ügyel rá, hogy ne okozzon kárt semmiben. Nem akar zajt csapni, jó lenne, ha reggel nem szereznének tudomást arról, hogy itt járt. Elér a csapig, mohó kortyokban iszik. Aztán a csap alá hajol, és hosszan csorgatja a jéghideg vizet a tarkójára. Az enyhébb időt kihasználva tegnap este alaposabban megmosakodott, de a ruhái annyira büdösek, hogy amikor visszavette őket, még piszkosabbnak érezte magát, mint a mosakodás előtt.

Felegyenesedik, nyújtózkodik. A teste esetlen, nehézkes. Egy rendes ágyra gondol. Egy forró fürdőre. De semmi nem mozdul meg benne. Fütyül az egészre. Csak az abszolút üresség járja át, és tudja, hogy ettől halálra kellene rémülnie, nem boldognak lennie, de semmi mást nem érez, csak csendes és tompa nyugalmat. Nagyon beteg volt. Mostanra azonban elmúlt a láza, és néhány napja már összeszedett annyi erőt, hogy talpon tudjon maradni. Az elméje sem a régi. Majd visszatér a szorongás is, gondolja, méghozzá nem is nagyon sokára. De pillanatnyilag nem érinti meg semmi. Fel van függesztve, mint ez a különös lakónegyed, ahol földet ért. A Butte Bergeyre egy néhány utcából álló kis fennsík, lépcsőkön lehet feljutni rá, errefelé nem járnak autók, nincsenek közlekedési lámpák, nincsenek üzletek. Csak túl sok macska. Vernon a vele szemben lévő Sacré-Cœurt nézegeti, amely mintha Párizs fölött lebegne. A telihold kísérteties fényben fürdeti a várost.

Nincs egészen magánál. Időnként kihagy az agya, ám ez nem kellemetlen. Néha nekiáll terveket kovácsolni: nem maradhat itt örökké, ez egy hideg nyár, még a végén újra megbetegszik, nem szabad elhagynia magát, le kellene mennie a városba, tiszta ruhákat szereznie, csinálnia valamit… Miközben azonban igyekszik belekapaszkodni néhány gyakorlatiasabb gondolatba, valahogy elmozdul a dolog, kisiklik az ellenőrzése alól. A felhők hangokat adnak, a bőrét simogató levegő puhább a legfinomabb gyolcsnál, az éjszaka illatozik, a város beszél hozzá, halk mormolás emelkedik fel odalentről, és ő megfejti a jelentését, beléburkolózik, és lebeg. Nem tudja megbecsülni, mennyi időre szokta elragadni ez a békés őrület. De nem áll neki ellen. Mintha az agya, amely még mindig az elmúlt néhány hét sokkhatása alatt van, úgy határozott volna, hogy utánozza azt a lökésszerű hatást, amit az élete során a szervezetébe juttatott rengeteg kábítószer tett rá. Ezután minden egyes alkalommal következik egy finom, halk kattanás, majd a lassú ébredés: gondolatai visszatérnek a normális medrükbe.

Vernon újra a csapra hajol, mohón, nagy kortyokban iszik, és a hideg víz szinte végigszánt a légcsövén. Bár már meggyógyult, még mindig fáj a torka. Azt hitte, hogy be fog krepálni azon a padon. Az a kevés dolog, amit még intenzíven érzékel a világból, mind testi természetű: a durva, égő érzés a hátában, a sérült kezében lüktető fájdalom, a lassan elfertőződő vízhólyagok a bokáján, a nehezére eső nyelés… Leszakít egy almát a kert végében álló fáról, még savanyú, de ő nagyon erősen vágyik cukorra. Nehézkesen felkapaszkodik a kerítésre, ami a közösségi kertet elválasztja a háztól, ahol aludni szokott. Az ágakba kapaszkodva próbálja felhúzni a testét, és a másik oldalon majdnem összetöri a pofáját. A térdén végzi a földön. Nem bánná, ha sajnálni tudná magát, vagy undorodna magától. Ha érezne valamit. De semmi. Csak ez az abszurd nyugalom.

Átvág a hátsó udvarán a háznak, ahol tanyát vert. A földszint, ami nyilván patiónak volt szánva, csodálatos kilátással a fővárosra, megmaradt betonudvarnak, amelynek a mélyén az ember elég jól védve van a széltől és az esőtől. Rozsdálló vasbeton oszlopok keretezik a teret. Vernon nemrég tudta meg egy sráctól, aki a szemközti ház építkezésén dolgozik, hogy a főfalak megrepedeztek, és a tulaj komoly átépítésbe kezdett. Aztán meghalt egy autóbalesetben, az örököseinek pedig nem sikerült megegyezniük. Az ügyvédeik közvetítésével harcolnak egymással. A házat pedig lelakatolták és sorsára hagyták. Vernon már több napja itt alszik, képtelen lenne megmondani, hogy tíz napja vagy egy hónapja – mint minden más, az idő fogalma is összezavarodott. Ő pedig szereti a kuckóját. Amikor hajnalban kinyitja a fél szemét, egészen letaglózza a táj tágassága. Feltárul előtte Párizs, ebből a magasságból nézve egészen vendégszeretőnek látszik. Azokban az órákban, amikor túlságosan lehűl a levegő, Vernon összekuporodik a sarokban, és a térdét a mellkasáig húzza. Nincs takarója. Csak a teste melegére számíthat. Néha egy kövér, vörös, félszemű macska kucorodik a hasához.

Az első éjszakákon, amiket a Bergeyre negyedben töltött, azon a padon aludt, amelyre lerogyott. Napokon át esett az eső, megállás nélkül. Senki nem zavarta el. A magas láz miatt hallucinált, hihetetlen utazásokat tett, lázálmában félrebeszélt. Majd fokozatosan magához tért, és nagy bánatára előbukkant a delírium kényelmes vattájából. Az első napsütéses napon egy öreg piás bukkant fel a pad mellett, aki durván elmondta mindennek, de amikor látta, hogy annyira gyönge, hogy válaszolni sem tud neki, előbb megijedt az állapotától, majd megkedvelte őt. Hozott neki narancsot és egy doboz Doliprane-t. Charles hangos, és rengeteget beszél. Állandóan háborog valami miatt, és a szülőhelyét, Észak-Franciaországot emlegeti, ahol az apja vasutas volt. Gyakran neveti el magát, a térdét csapkodja, de a nevetés hamar hörgő köhögésbe vált, félő, hogy megfullad közben. Vernon az „ő padját” foglalta el. Egy gyors átalakulás során, amelynek az okait csak ő ismerte, az öreg úgy döntött, hogy Vernon haverja lesz. Törődik vele. Néha csak azért látogatja meg, hogy meggyőződjön róla, minden rendben van vele. Figyelmeztette: „Mostantól, hogy már szép az idő, ne aludj itt tovább”, és a tőlük néhány méterre lévő házra mutatott. „Valahogy juss be oda, és bújj el hátul. Intézd el, hogy néhány órára elfeledkezzenek rólad, máskülönben a köztisztaságiak villámgyorsan kiköltöztetnek. Kisfiam, még pihenned kell egy ideig…”

Vernon nem fogadta meg a jó tanácsot, de már a második napsütéses délelőttön felfogta az értelmét. Az utcaseprők slaggal tisztogatták a járdákat. Vernon nem vette észre, hogy közelednek. Az egyikük megcélozta az arcát a locsolócsővel. Vernon azonnal felpattant, a fickó pedig a vízsugárral lesöpörte a padról a kartonokat, amik óvták őt a hidegtől. Egy finom arcvonású, fiatal fekete csávó volt, aki gyűlölködve méregette: „Húzz innen a fenébe. Az emberek nem a te mocskos, naplopó pofádat akarják bámulni reggel, amikor kinyitják az ablakot. Tűnés.” És a hangneméből megértette, hogy jobban teszi, ha rögtön engedelmeskedik. A seggbe rúgás sem nagyon váratott magára. Kicsit tántorgott, a tagjai túlságosan elmacskásodtak attól, hogy olyan sok időt töltött fekve. A környékbeli utcákban kódorgott. Figyelte a köztisztaságiak kisteherautójának hangját, és igyekezett távol maradni tőlük. Egyáltalán nem érdekelte, milyen igazságtalan helyzetbe került. Ezen a napon kezdett ráébredni, hogy nem egészen stimmel nála valami. Azon tűnődött, vajon hol is ért földet. Belekerült némi időbe, mire rájött, miért találja olyan különösnek ezt a helyet: egyetlen autót sem látott, még a hangjukat sem hallotta. Csak kertekkel szegélyezett, földszintes házacskák vették körül, olyan régimódiasan. Ha a padról, ahonnan éppen elzavarták, nem direkt a Sacré-Cœurre látna rá, azt hihette volna, hogy delirálás közben vonatra szállt, és valahol vidéken kötött ki. Vagy a nyolcvanas években…

Túl gyönge volt, hogy hosszan kóboroljon a környéken, tehát amint a kisteherautó eltávolodott, visszatért a kiindulási pontjára. Két tenyerével megdörzsölte az arcát, és csodálkozva állapította meg, hogy időközben kinőtt a szakálla. A testét gyötörte a hideg, szomjas volt, és húgyszagú… Pontosan emlékezett az utóbbi napok eseményeire. Ott hagyta egy barátját a kórházban egy utcai verekedés után, amiben a barátja a földre került, és őt nem is izgatta, hogy magához tért-e azóta. Az esőben kóborolt, és végül kikötött ezen a helyen, beteg volt, mint egy kutya, és boldog, mint egy szegény bolond. De hiába is várta, továbbra sem érezte a szorongás undorító marásait. Az talán kiváltott volna belőle bármiféle reakciót. Csak a fájó teste létezett, és a saját szaga, ami az igazat megvallva kellemes társaságnak bizonyult. Teljesen kiszálltak belőle a hagyományos érzelmek. Elkezdte nézegetni az eget, és ezzel el is telt a nap. Valamivel napszállta előtt újra megjelent Charles, és letelepedett mellé a padra:

– Örömmel látom, hogy kikeveredtél a letargiádból, te barom. Éppen ideje volt!

Elmagyarázta neki, hogy Párizs északi részén vannak, a Buttes-Chaumont parktól nem messze. Majd a kezébe nyomott egy sört és egy puha, megnyomorgatott fél bagettet, ami egy ideje már a táskájában hányódhatott; Vernon mohón rávetette magát. „A francba, lassabban, mert megbetegszel. Itt leszel még holnap is? Hozok neked sonkát, muszáj erőre kapnod.” Az öreg Charles nem volt hajléktalan, a keze nem ment tönkre, és új cipő volt rajta. De kifejezetten üde se volt. Úgy tűnt, szívesen iszogat olyan fickókkal, akiknek húgyszaguk van. Így üldögéltek egy ideig kettecskén, és alig szóltak egymáshoz.

Azóta Vernon a súlytalanság állapotában lebeg. Egy láthatatlan kéz az összes gombot átállította a keverőasztalán: minden félre van hangolódva. Képtelen hosszú időre eltávolodni a padjától. Amíg ki nem dobják innen, a Butte Bergeyre olyan, mint egy parányi, lebegő sziget. Jól érzi itt magát.

Néha tesz egy rövidke sétát, hogy megmozgassa a lábát, és hogy ne foglalja el egész napra a padot. Van, hogy letelepszik a területét körülhatároló lépcsőkre, de mindig visszatér a kiindulópontjához. A padjára, szemben a közösségi kerttel, csodálatos kilátással Párizs háztetőire. És vannak már kialakult szokásai is.

A munkások, akik a padja közvetlen közelében dolgoznak a Remy-de-Gourmont utcában, kezdetben nem vettek róla tudomást. Aztán egyszer az építésvezető a pihenője alatt elszívott egy cigit, és közben telefonált. A pad felé indult, mire Vernon átengedte neki a helyét, és távolabb ment, hogy ne figyeljen fel rá, de a fickó magához intette – már két napja figyellek… Nem volt régebben egy lemezboltod? Vernon habozott, egy másodpercre elfogta a kísértés, hogy azt mondja, nem, aztán továbbálljon. Már nem érdekelte a hajdani identitása. Lecsúszott a hátáról, mint egy hosszú és nehéz télikabát. Az, ami több évtizeden át volt, már valaki másra tartozott, nem rá. De a fickó nem hagyott neki időt – nem emlékszel rám? Pékinas voltam, a közeledben dolgoztam… elég gyakran benéztem hozzád. Az arca egyáltalán nem volt ismerős Vernonnak. Széttárta a karját – nem igazán vagyok a topon, mire a fickó elnevette magát – igen, értem, az élet nem volt kegyes hozzád… Azóta a pihenőidejében mindennap elbeszélget vele két percig. Amikor az ember az utcán él, egy háromnapos rituálé már régi szokásnak számít. Stéphane-nak göndör a haja, mindig bermudát és ormótlan edzőcipőt visel, és sodort cigarettát szív. Szívesen idézi fel a fesztiválos emlékeit, gyakran beszél a gyerekeiről és az építőmunkásokkal felmerülő gondjairól. Óvatosan kerül minden célzást azzal kapcsolatban, hogy Vernon az utcán él. Nehéz megállapítani, hogy ez egészen kivételes tapintatról tanúskodik-e, vagy egyszerű érzéketlenségről. Mindig odakínálja Vernonnak a dohányát, néha ott hagy neki egy zacskó csipszet vagy a kólája maradékát… És megengedte neki, hogy napközben használja a dolgozók mobil vécéjét. Ez nagy áldás Vernonnak, aki már két-három gödröt is ásott a ház kertjében, de nagyon nehéz puszta kézzel elég mélyre ásni a földben, aztán megoldani, hogy ne jöjjön ki semmi szag, még a nagy melegben sem… ez előbb-utóbb a vesztét okozta volna. A környék lakói felfigyeltek volna a bűzre.

És három napja nagy titokban Jeanine is meglátogatja. Ő a kóbor macskákat is eteti. Tupperware dobozokban ennivalót hoz Vernonnak. Titokban, lopva teszi, a környékbeliek ugyanis már többször mondták neki, hogy ne bátorítsa a hajléktalanokat, mert a végén még itt ragadnak. Ugyanis nem Vernon az első. Jeanine elmesélte, hogy az elején mindenki kedves dolognak találta, segíteni akart az embertársain, de aztán gyűlni kezdtek a bajok: a hányásnyomok, egy rádió, ami teljes hangerővel szólt egész hajnalig, egy bőbeszédű alkesz, aki nem ismert mértéket, és mindenkihez be akart menni beszélgetni, egy másik, aki nem szedte a gyógyszereit, magában beszélt, és megijedtek tőle a gyerekek… A szomszédoknak nem maradt választásuk: határt kellett szabniuk az együttérzésnek. Jeanine mégis ragaszkodik hozzá, hogy megossza Vernonnal a vacsoráját. Aprócska nő, görnyedten jár, szemceruzával megrajzolt szemöldöke ritkán szimmetrikus, a rúzsa viszont mindig tökéletes, és fehér haja hibátlan csigákban keretezi púderezett arcát. „Én mindig hajcsavarással kezdem a napot, akkor állok csak le vele, ha már a sírba tesznek.” Mindig élénk színű ruhát visel, és sajnálkozik, hogy ilyen ocsmány a nyár, nem veheti fel a szép ruháit, és „nem tudom, hogy a jövő nyáron itt leszek-e még, és használhatom-e őket”. Kijelenti, hogy Vernon egy „szép kis cukorfalat, a vak is láthatja, az én koromban ezt tudja már az ember, maga egy szép cukorfalat, és csodálatos a szeme”. És ugyanezt mondja a macskáknak is, akiket etet. Vízzel töltött műanyag palackokat hoz Vernonnak, és rizst, amibe nagylelkűen jó nagy adag vajat is beleolvaszt. Nem ad rá magyarázatot, de Vernon azt gyanítja, hogy Jeanine megítélése szerint minden, ami jót tesz a macskák szőrének, az jót tesz egy felnőtt férfinak is. Az előző este alufóliába csomagolva néhány kocka csokit is hozott. Vernont meglepte, milyen élvezettel falta be a csokit. Egy rövid pillanatra majdnem belesajdultak az ízlelőbimbói. Már el is felejtette, milyen érzés olyasvalamit tenni a szájába, aminek szereti az ízét… … …

Vernon Subutex 3.

Look up here, I’am in heaven
I’ve got scars that can’t be seen
I’ve got drama, can’t be stolen
Everybody knows me now

David Bowie: Lazarus

Sven Polhammer emlékére

Az első két kötet fontosabb
szereplőinek jegyzéke

Charles: A Buttes-Chaumont park és a környékbeli kocsmák törzsvendége, a második kötet elején ismerkedik meg Vernonnal, aki lázasan hever egy padon. Charles a gondját viseli, törődik vele, majd barátok lesznek. Pár éve megnyerte a lottófőnyereményt, de úgy döntött, hogy nem árulja el senkinek.

Kiko: Kokainista bróker, Párizs nyolcadik kerületében lakik. Rövid időre szállást adott Vernonnak, mert zseniális DJ-nek tartotta, majd kidobta a lakásából. Végül kibékült vele.

Alex Bleach: Sikeres énekes, aki indie rock stílusban, francia nyelven alkotott. Az első kötet elején kábítószer-túladagolásban halt meg egy szállodában. Fiatalkori barátja Vernonnak, a lakásán hagyott egy három videókazettából álló öninterjút, amelyben azt állítja, hogy nagy szerelmét, Vodka Satanát Dopalet ölte meg.

A Véro: Charles élettársa, csak rövid időre bukkan fel a második kötetben. Mindig távol tartotta magát a Subutex-bandától.

Marcia (eredetileg Leo:) Gyönyörű brazil transznemű lány, szupermodellek fodrásza. Az első kötetben Kiko lakásában lakott. Miután Vernon őrülten beleszeretett, Marcia eltűnt.

Laurent Dopalet: Ötvenes filmproducer, Antoine apja. Az első kötet végén felfogadja a Hiénát, hogy szerezze meg neki Alex Bleach kompromittáló videókazettáit. A második kötet végén Aïcha és Céleste a saját lakásában megtámadja, Vodka Satana meggyilkolása miatt akarnak bosszút állni rajta.

A Hiéna: Magánnyomozó, feketén dolgozik. Kezdetben Dopalet megbízásából nyomozott, de elárulta őt, és csatlakozott a Vernon körül kialakult csoporthoz.

Olga: A második kötetben felbukkanó, robbanékony természetű hajléktalan nő. Szerelmes Vernonba, akivel akkor ismerkedett meg, amikor Subutex éppen nagy bajban volt.

Xavier: Frusztrált forgatókönyvíró, akinek már húsz éve nem volt sikeres munkája. Marie-Ange férje, van egy kislánya, szereti a kutyákat, és ő is csatlakozik a Vernon köré szerveződött csoporthoz.

Marie-Ange Fardin: Xavier felesége, van egy közös kislányuk.

Sylvie: Alexandre Bleach exe, rövid időre befogadta Vernont, és össze is jött vele. Miután Vernon szó nélkül lelépett tőle, dühösen a nyomába eredt. Végül ő is csatlakozott a buttes-chaumont-i társasághoz. Van egy fia, Lancelot, aki az első kötet elején elhagyta a családi otthont, és összeköltözött a barátnőjével.

Emilie: Vernon fiatalkori barátja, egykori basszusgitáros, aki minden kapcsolatot megszakított a zenei világgal. Rövid időre befogadta Vernont, majd csatlakozott az őt keresők csoportjához a Buttes-Chaumont parkban.

Laurent: Hajléktalan. Tanácsokat ad Vernonnak, és hasznos kapcsolatokhoz segíti, hogy megkönnyítse az utcai életét.

Patrice: Gyakran váltogatja a munkahelyét, a külvárosban lakik, tetovált, alkoholista, időnként erőszakos. A második kötet végén beleszeret Pénélope-ba, és csatlakozik a társasághoz, amely Vernon körül alakult ki a Buttes-Chaumont parkban.

Antoine: Művészeti galériáknak dolgozó kurátor, Dopalet fia, ő tájékoztatja a csoportot az apja ügyeiről.

Sélim: Haladó szellemiségű, ateista egyetemi tanár, lánya, Aïcha a Vodka Satanával kötött házasságából született. Soha nem árulta el a lányának, hogy az édesanyja pornószínésznő volt. Aïcha ezt a második kötetben tudja meg. Sélim is a Subutex-banda tagja a Buttes-Chaumont parkban.

Aïcha: Fiatal, vallásos muzulmán lány. Alex Bleach önvallomásából szerzett tudomást édesanyja halálának igazi okáról. Bosszúból megtámadta Dopalet-t a lakásán. A második kötet végén a Hiéna helyezi biztonságba, hogy elkerülje Dopalet bosszúját.

Vodka Satana: Aïcha édesanyja. Alex Bleach barátnője volt. A pornószakmában dolgozott, jóban volt Pamelával és Daniellel. Túladagolásban halt meg harmincéves korában. Alex önvallomása szerint Dopalet ölette meg, mert félt, hogy a nő felfedi a kapcsolatukat.

Céleste: Fiatal, tetovált lány, a Buttes-Chaumont parkban lévő bárban, a Rosa Bonheurben dolgozik. Kislány korában rendőr édesapja gyakran vitte magával Vernon boltjába, ezért ismeri fel őt, amikor összefut vele. A második kötetben összebarátkozik Aïchával, és vele tart Dopalet lakására, amikor a lány bosszút akar állni a produceren az édesanyja halála miatt. A második kötet végén a Hiéna helyezi biztonságba, hogy elkerülje Dopalet bosszúját.

Lydia Bazooka: Rockkritikus, újságíró, Alex Bleach rajongója. Néhány napra el is szállásolta Vernont, később csatlakozott az őt keresők bandájához is. A fejébe vette, hogy megírja Bleach „részletes életrajzát”.

Daniel: Nagyon közel áll Pamela Kanthoz. Transznemű. Tetszik neki Céleste, de a lány nem viszonozza a vonzalmát.

A bordeaux-i pályaudvart éppen felújítják, állványzaterdő béleli a gyomrát. A peronon egy kamasz fiú járkál fel-alá, egyik cigiről a másikra gyújt, csupasz lábán edzőcipő, a kérgét letaposva viseli, mint egy papucsot. Ellenséges pillantásokat vet a vonatablakokra. Mintha csak arra várna, hogy valaki furcsán nézzen rá, ő nekironthatna, és jól eltángálná. Már a kalauzok is felfigyeltek rá, lecövekelnek egy-egy ajtó előtt, nehogy a srác az utolsó pillanatban felugorjon a vonatra. A kocsiban megszólal a Francia Államvasutak négy hangból álló szignálja, majd rögtön utána az indulást jelző éles hang. A fiú lent marad a peronon, Vernon elkapja a tekintetét, és megrendíti a benne égő vad gyűlölet. Mintha közvetlenül neki lenne címezve. Több ez a gyilkosság vagy a megsemmisítés vágyánál, olyan erős indulat, mintha a fiú el szeretne merülni az időben, hogy hetedíziglen visszamenőleg kitépje a beleit.

Vernon hátradől az ülésen, kinyújtóztatja a lábát. El is felejtette, mennyire szeret vonatozni. Békés eufória lesz úrrá rajta. Figyeli, ahogy a táj egyre nagyobb tempóban rohan el mellette. Ez a vonatozásra jellemző hangulat: a kollektív ráhagyatkozás, egy boldog átvezetés két állapot között. Vernonban kavarognak az emlékek: szentesték, nyaralások, csoportos vonatozások egy fesztiválra, vagy egyedül, egy vidéken lakó barátnőhöz. A képek egymásra torlódnak, majd egyenként elsodorja őket a nosztalgia, amit Vernon leginkább lagymatagnak mondana. Az emlékezete tömve van időtlen, kavargó emlékfoszlányokkal. A korábbi életéből itt maradt események különös színezetet kaptak, formátlan, időtlen káoszba olvadtak össze. És ezt a zavarodottságot nem írhatja a drogok számlájára: hónapok óta nem drogozik. Nem mintha előre elhatározta volna. De amint be volt tépve, unatkozni kezdett, alig várta, hogy elmúljon a hatás, nem is értette, miért találta korábban olyan szórakoztatónak ezt az elhülyítő szétesést. A drogok azért vannak, hogy megóvják az embert az unalomtól, hogy érdekessé tegyék a dolgokat, ahogy egy kis Tabasco-szósz egy ízetlen fogást. De Vernon már nem fél sem az unalomtól, sem a magánytól, sem a csendtől, sem a félhomálytól. Sokat változott. Már egyáltalán nem segítenek neki a drogok.

De az utóbbi napokban egy rettenetes fogfájás miatt csak úgy tömte magába az erősen tompító hatású, ópiumalapú fájdalomcsillapítókat. És nem is találta olyan kellemetlennek az érzést – mintha egy vattakupacon kelne át. Tompa fény veszi körül, és egy felhő ereszkedik le rá, hozzásimul a teste körvonalaihoz, és beburkolja, bárhová megy is. Borzalmasan megszenvedte ezt a fogfájást. Korábban is az volt a módszere, hogy addig nem ment fogorvoshoz, amíg már aludni sem tudott a fájdalomtól. De ez a roham túltett mindenen. Amikor a beteg fog véletlenül hozzáért az alatta lévőhöz, az olyan volt, mintha karddal sújtottak volna le rá, a fájdalom előbb magasba emelte, majd a földhöz vágta. Olga azt javasolta, hogy öblögessen valami töménnyel, és mivel Vernonnak nem volt vesztenivalója, vodkával öblítette ki a száját, az érzéstelenítés működött is néhány percig, míg holtrészegen földre nem rogyott. De aztán másnap a macskajaj villámcsapásszerű, pokoli nyilallásokkal párosult, és Vernon majd belebolondult a fájdalomba. Behúzódott egy sarokba, mint egy beteg állat, összekucorodott, szinte delirált.

Aztán valaki ment, és felhívta Kikót. Mivel neki sokkal több pénze van, mint nekik, valahogy úgy érzik, hogy ő a felnőtt a csapatban. Kiko azonnal felvette a telefont, és azt mondta, van egy fogorvos haverom, mindjárt hívom is. Aztán a doki elfaxolt egy receptet a hozzájuk legközelebb lévő patikába, Pamela pedig már el is autózott az antibiotikumért és a fájdalomcsillapítóért. Most először kényszerítette őket rá egy vészhelyzet, hogy kapcsolatba lépjenek a külvilággal.

Vernon pedig tiltakozás nélkül lenyelt mindent, amit belediktáltak, bár nem hitte, hogy van olyan erős gyógyszer, ami úrrá tudna lenni a pokoli fájdalmon. Az ezután következő fél órában azonban túlságosan be volt tépve ahhoz, hogy szenvedni tudjon. Csak távolból szemlélte az eseményeket. Az eddig beszedett fájdalomcsillapítóknál már csak egy morfiumpumpa lehetne hatékonyabb. Mélységes bizalmat ébresztett benne a fogorvos, aki ilyen hatékony drogot tud felírni. Nagy boldogságában, hogy nem érzi többé a fogát, lefeküdt, és három egész napon át ki sem kelt az ágyból, hagyta, hogy az antibiotikumok kifejtsék a hatásukat, miközben a fájdalomcsillapítók lassú álmokba sodorták.

Eközben a barátai a párizsi útját szervezték. Vernon nagyon szereti, ha mások gondoskodnak róla. A dolgok mennek a maguk útján, akár részt vesz bennük, akár nem. Még betegnek sem kell lennie ahhoz, hogy ne csináljon semmit. Ha az ember engedi, hogy elragadja az ár, a közösségi élet azzal jár, hogy állandóan „csinálnia kell valamit”. Ki kell cserélni egy kereket, ki kell pakolni egy szatyrot, hideg víz alatt le kell öblíteni valami zöldséget, vagy össze kell tákolni egy faládát. Vernon kijelenti, „foglalkozom egy kicsit a playlistemmel”, és szépen elhever az ágyán. És az a csodás az egész helyzetben, hogy senkinek nincs ellenvetése. Sőt, mindenki nagyon boldog, hogy hasznára lehet, kellemessé varázsolhatja az életét, kiszolgálhatja. Vernon tehát szépen az oldalára feküdt, megkönnyebbülten, hogy véget ért a szenvedés, és amikor felébredt, elmagyarázták neki, melyik pályaudvarról kell majd indulnia, és hánykor, megmondták a fogorvos nevét és Kiko kapukódját, ugyanis nála fog majd aludni.

Több mint egy év után most először hagyja el a tábort. A többiek, vagyis szinte mindannyian ide-oda járnak a tábori és a polgári életük között. De Vernonnak nincs kifizetendő számlája, sem meglátogatandó családja, sem leadandó munkája… Tehát nem megy be többé a városokba. Nincs ott semmi keresnivalója. Amikor közölték vele, hogy fel kell utaznia Párizsba a fogorvoshoz, megörült, hogy újra látni fogja a fővárost. De most úgy érzi, jobban elszakadt a valóságtól, mint várta.

Vele szemben törékeny nő ül, nagypolgári-szőke, hosszú, egyenes szálú hajjal. Jól szabott esőkabátot, magas sarkú csizmát visel. Elbűvölően kék, gyönyörű szeme van. Legalább hatvanéves. A ráncait valószínűleg feltöltette, de a keze elárulja a korát. Gyémántgyűrűt visel, valószínűleg jegygyűrűt. Nagyon megindító. Vernon szelíden mosolyog rá, és a nő kecsesen viszonozza a mosolyát. Vernon megkívánja. Vonzónak találja az arcbőrét. Legszívesebben felajánlaná, hogy szálljanak le a következő állomáson, és ugorjanak be az első útjukba kerülő szállodába.

Már rég nem találkozott olyan nővel, aki nem őrül meg érte. A táborban még azok is kényeztetik és hízelegnek neki, akiknek nem áll szándékukban lefeküdni vele. Különleges helyzete van a táborban, afféle guruként kezelik. Ez megváltoztatta a nőkhöz való viszonyát, mostantól mind a barátai. És kívánják őt, ő pedig szolgálatkész fiú.

De soha nem fogja megtudni, hogy a szőke nő kedvező választ adna-e az ajánlatára. És soha nem látja meg azt a bizonyos híres, orgazmus utáni hálás arckifejezést. Ugyanis ők ketten nem fognak lefeküdni egymással. Mariana is elkísérte az útra. Néhány hete már együtt vannak, ami valamiféle rekordot jelent. Vernonnak nehezen megy az elköteleződés: túl sokan tartanak rá igényt. Jól érzi magát egy nővel, akár hosszabb ideig is tarthatna az ügy, de ekkor megjelenik egy másik nő, kétségek ébrednek benne, elveszti az egyensúlyát, és kilép a kapcsolatból. A fiatalok poliamoriának nevezik ezt az állapotot. Vernon értelmezésében ez annyit tesz, hogy azzal fekszik le, akivel akar, és nem kell azon izgatnia magát, mit fog erről gondolni a tegnapi partnere. De Mariana megfékezte a lendületét. Olyan természetesen léptette elő magát állandó barátnővé, ami egy ennyire félénk lánytól nagyon különösnek tűnt. És Vernon hagyta, hadd csinálja, mert a jelenléte inkább megnyugtatja, mint megijeszti. Ráadásul nagyon tetszik is neki a lány. Először akkor kívánta meg, amikor Mariana Axl Rose-t utánozta, fel-alá vágtatott, mint az ördög, egy láthatatlan mikrofont lengetve. Akkor kezdett beleszeretni, amikor Tina Turnerre táncolt, és őrjítően tehetségesen utánozta Tina lábmozgását. És amikor vad szólót rögtönzött Missy Elliottra, Vernon már tudta, hogy egy nőcsábászt elvesztett a világ. Mariana a Madball vagy a Korn számaihoz is hozzá tudja igazítani a mozgását – nincs olyan zenei regiszter, aminek a varázslatos tehetségével ne olvasná le a kódjait. A teste és a hangok között létrejön valamiféle bölcs kiegyezés, ami igazán váratlan egy fiatal lánytól. Mariana még harmincéves sincs. De éppen olyan jól ismeri az AC/DC-t, mint M.I.A.-t. Olyan dolgokat hallgat, amiket Vernon ugyan ismert, de soha nem izgatták, ám Mariana pontosan tudja, melyik számmal keltse fel irántuk a figyelmét. Amikor együtt vannak, állandóan zenét hallgatnak, és Vernon úgy érzi, talált egy havert, és egy barátnőt, aki dugás közben egy szirénhez hasonlít – minden tagja hullámzik, csábít, kizsákmányol és provokál. Mariana mindent belevisz a szexbe és a táncba, amit szavakkal nem tud kifejezni.

Amikor a táborban tervezni kezdték az utazást, kijelentette, hogy ő is Vernonnal tart, majd busszal mennek, úgy nem lesz drága, de rögtön kiderült, hogy Bordeaux-tól Párizsig kilenc óra az út, és Kiko azt mondta, szegénykéim, ti a középkorban éltek, vagy mi van? Franciaországban már létezik a TGV, most rögtön meg is veszem nektek a jegyeket. És Mariana is megy, ez rögtön egyértelmű volt. Kijelentette, hogy Vernon túl kába ahhoz, hogy egyedül utazzon, el fogja téveszteni a peront, és végül Frankfurtban köt majd ki a hatalmas fogtályogjával. Szereti Vernont, aki ezt pontosan érzi is. És azt gondolja, teljesen rendben van. És nagy lyukat üt a mellkasába. És átengedi magát ennek a szerelemnek. Mariana feltette a fülesét, Amy Winehouse-t hallgat, és falja a hülyeségeket az interneten. Nem szereti a tábori fegyelmet, ami miatt el van zárva az internettől. Azt mondja, hogy ez csak a vén technofóbok baromsága. Aláveti magát a szabályoknak, mert nincs más választása. Tényleg nagyon kell szeretnie Vernont, hogy hajlandó legyen igába hajtani a fejét, de amint megérkeztek Bordeaux-ba, és visszakapta a mobilját, felderült. Végre visszatalált a saját világába.

Vernon Mariana válla fölött követi az Insta-fotók felvonulását, egy kismalac, egy strandon elnyúló lány, egy zöldségturmix, az éppen felébredő Soko, egy bombát hordozó harcos angyal, egy gömbölyű fűfej, amelyről gyanta csöpög… Mariana Vernon kezébe csúsztatja a kezét, de nem fordítja el a tekintetét a telefon kijelzőjéről. Vernon érzi, ahogy egy meleg, hálószerű szövedék kúszik fel a tenyere öblétől a válláig, majd beszövi az egész mellkasát. Vizualizálni is tudja az érzést, sőt még a színét is látja – smaragdzöld. És ezt nem a gyógyszerek okozzák. Ugyanígy működik józanon is. Valami átállítódott benne, és soha nem billent vissza igazán. Megváltozott.

Végighallgatott jó néhány, többé-kevésbé hóbortos teóriát az átalakulásáról, amit a táborban sokan „ébredésnek” neveznek. Vannak, akik azt mondják, hogy robbanásszerűen megemelkedett a szerotoninszintje. Miért is ne. A hormonkáosz-elméletnek is vannak támogatói. Végül is, szokta mondogatni Daniel, „olyan sok hormon kavarog körülöttünk és zavarja meg a tudatunkat, szerintem ez egy közönséges rebootolás”. Mások inkább egy felgyorsult, durva, de paradox módon jótékony hatású férfiklimaxra szavaznak. Az is lehet… Vernon nem érzi úgy, hogy sokat veszített volna a testi erejéből, de az is igaz, hogy soha nem volt egy favágó alkat. A libidója talán megváltozott, de ezt nehéz lenne biztosan állítani: azelőtt nem vették körül fiatal nők, akik ölre mentek a kegyeiért. A sok kívánság megöli a kívánást. Kevésbé őrül meg a szexért, mint azelőtt, de ez tök normális: mindent megdughat a táborban, ami él és mozog. Vannak, akik a Kundalini, a látens kozmikus erő ébredésével magyarázzák az ő fura érzéseit, különös látomásait, a valóságon kívüli állapotait, amelyekbe néha minden előjel nélkül elmerül. Hogy túl erősen lélegzett, vagy túl jól lélegzett, és tessék, energia szabadult fel a gerincoszlopában, amitől valamiféle végtelen drogos tripre indult. Az igazán eredeti szellemek emberrablásról beszélnek, a földönkívüliek látogatásáról, akik Vernon testét választották átmeneti földi lakhelyül. Aztán megemlítik a frekvenciaváltozást is, a valóság olyan, mint egy rádiókészülék, és egy égi kéz tekergeti a csatornaváltó kapcsolót.

Vernon az elején azt hitte, hogy a tábor vonzza magához a rengeteg fura figurát. De lassacskán rájött, hogy a világ van tele teljesen abszurd dolgokban hívő emberekkel, akikről, ha találkozol velük, azt hinnéd, hogy tök normálisak. A Vernon-rejtélynek köszönhetően mindenki vígan kifejtheti a képtelen elméletét. Így fordulhat elő például, hogy a saláta és a sajt között azt magyarázza valaki, hogy szerinte Vernon kivételes vibrációs kapcsolatban áll a makrokristályos kvarcokkal. Az ország tele van rajongókkal, akik meg vannak róla győződve, hogy a halottak köztünk vannak, hogy az erdőkben láthatatlan teremtmények szökdécselnek, vagy hogy ha beállunk a megfelelő hanghullámokba, helyreállíthatjuk a mágneses mezőnket. Csak teret kell nekik adni, hogy kifejtsék az elméletüket, és máris különös utakon indulhatunk velük.

A táborban két-három havonta jelennek meg kívülállók, amikor az állandó lakók konvergenciát szerveznek. Ezt a nevet adták az eseménynek – senki sem állítja, hogy ő találta volna ki, de mind ezt használják –, azoknak az éjszakáknak, amelyeknek Vernon állítja össze a zenéjét, és megtáncoltatja a jelenlévőket. A konvergenciák adnak ritmust az életüknek – megkeresik a helyet, ahol tábort verhetnek, előkészítik a terepet, megtartják az eseményt, azután szedik a sátorfájukat, és másik helyre költöznek. És mindez úgy alakult ki, hogy senki nem határozta el pontosan, hogyan legyen. Mondjuk úgy, létrejött.

Olyan sokan szeretnének részt venni a konvergenciákon, hogy komoly szervezőmunkát igényel úgy megszűrni őket, hogy ne legyenek többen száznál. És ekkor történik valami. Az emberek beállítanak, vannak köztük nagyon kellemetlen alakok, akik azért jöttek, hogy „megnézzék a dolgot”, gyanakvóak és agresszívak, mintha valami szélhámosságot akarnának rájuk sózni, miközben ők tényleg nem árulnak semmit, még egy szép történetet sem. Annyi az egész, hogy a vendégek hajnalig fognak táncolni. Az az elképesztő, amit a táncolók éreznek ezeken az alkalmakon – drogok, különösebb előkészítés és trükkök nélkül.

Mindig van egy maréknyi kétkedő, akik fel-alá sétálgatva közlik mindenkivel, hogy ők nem hisznek az egészben, kíváncsiak lennének, hogy történik-e velük valami éjszaka, mert ők már mindent láttak, és túl dörzsöltek, hogy bármi is megzavarja a fejüket. Vernonéknak eszük ágában sincs győzködni őket. Csak várniuk kell egy kicsit. Éjszaka aztán ezek az emberek karba tett kézzel ácsorognak a tánctér szélén, gunyoros kis mosollyal, eltökélten, hogy nem dőlnek be az egésznek, nem hagyják megvezetni magukat. És két órával később mégis beszippantja őket a hangulat. Másnap aztán nem tudnak majd visszaemlékezni, melyik pillanatban szédültek be a tömegbe, a lassú és repetitív mozgásba. És általában azok is ők, akik napfelkeltekor a legjobban meg vannak rendülve. Mert többek közt ezt teremti meg az éjszaka a konvergenciák során – egy általános megrendülést. És ezt keresik a látogatók a táborban az ilyen alkalmakon. Ezt a gyöngéd, ragyogó megrendülést, amitől az embernek kedve támadt elengedni az időt, és csendben maradni. A bőr határai megszűnnek, minden test a másik ember testévé lesz egy kiterjedt intimitásban.

És Vernon minden konvergencián úgy érzi magát, mint egy sajtkukac, amire egy nagyon erős fényszórót irányítottak. Túl nagy jelentőséget tulajdonítanak neki. Úgy nevezik: a Sámán. Hivatalosan ez csak egy vicc. De ott, az adott helyzetben érzi a pillantásokat a hátán, várakozás tekereg a gerincoszlopa körül. Az emberek vagy gyanakodva méregetik, mint valami szélhámost, vagy imádattal bámulják, meg vannak győződve róla, hogy meg fogja menteni őket. És elég nehezen tud fesztelen maradni úgy, hogy minden súly az ő vállát nyomja. Szerencsére nem olyan következetes, hogy túl sokáig törje bármin is a fejét. Azt gondolja, „túl sok a stressz, belehalok”, és egy perc múlva már egy szép falevelet tanulmányoz, és ez teljesen magába szippantja. Az önmarcangolásnak is megvannak a határai. De ettől függetlenül félni kezdett, hogy elveszítheti ezt az egészet. Eddig még soha nem félt attól, hogy el fogja veszíteni, amije van: mindig úgy érezte, hogy nem tőle függ a dolog. Most egy olyan kényelmet élvez, ami hagyományosan nem is számít kényelemnek – üres házakban alszanak (ha van ház egyáltalán), ahol néha fűtés sincs, a patakok mellé települnek, ha a házban nincs folyó víz, mínusz hét fokban is odakint mosakodnak, kerti budiban végzik a dolgukat, tábori csajkából esznek, és mégis luxusban élnek. Mert tudják, hogy egy kivételes tapasztalatot osztanak meg egymással, hogy az élet felkínált nekik egy váratlan és meg nem érdemelt szabadrúgást, egy elképesztő adományt. És Vernon nem akarja, hogy ennek vége legyen.

A vasúti kocsiban az utasok mind kinyitották a laptopjukat a lehajtható asztalkán. Filmet néznek, Excel-táblázatokat töltögetnek ki, üzeneteket írnak. Mások a telefonjuk kijelzőjét bámulják meredten. Mindannyian a látvány rabságába estek. Az olyan emberek teste, akik ki tudnak fizetni egy vonatjegyet, már nem létezik a digitális kiterjesztés nélkül. De nem, néhány ülésre tőle van egy férfi, aki újságot olvas. Kicsit meg is böki a szomszédját a könyökével, amikor lapoz egyet. Ő az egyetlen, aki nem zárja el egy képernyővel a látómezejét. Még az ötéves gyerek sem zavarja az utasokat a rohangászásával és az óbégatásával, mert szinte hipnotizálja egy rajzfilm. A mellette ülő anyja is a filmet nézi, de fülhallgató nélkül, egy percet sem veszteget a tájra, még kevésbé arra, ami körülveszi.

Vernon már elszokott ettől. A táborból ki van átkozva az internet. Ez eredetileg a Hiéna egyik paranoiás túlkapásából indult: kijelentette, hogy meg kell tanulniuk úgy élni, hogy a radar alatt maradjanak, hogy egyáltalán ne hagyjanak digitális nyomot, sem a helyváltoztatásaikról, sem a beszélgetéseikről. Az embereknek mindig az az érzésük, hogy a Hiéna a harmadik világháborúra készíti fel a csoportot, amikor különösen fontos lesz, hogy ne küldjenek üzeneteket egymásnak. Az elején mindenki úgy vetette alá magát ennek a protokollnak, mint egy bolondos szertartásnak, aminek az a legfőbb értelme, hogy sajátos, külön szabályokat teremt, és a tábor egyfajta burokká változik. De aztán a hónapok során Vernon észrevette, hogy a táborlakók viselkedése megváltozott. Igaz, közben Snowden is megjelent a színen. És a parancs egyre kevésbé tűnt folklórelemnek. A technológia iránti gyanakvás egyre nőtt, és már senkinek nem jut eszébe gúnyosan nevetgélni, amikor egy olyan térbe lép, ahol nincs hálózat.

Amikor a Gare Montparnasse-on leszállnak a vonatról, Vernon úgy érzi, elsodorja az áramló tömeg, és enyhén megszédül. Főleg a zaj taglózza le. Mariana, mintha megérezné a zavarodottságát, belékarol. Aprócska lány, de ebben a mozdulatban van valami megnyugtató, mintha egy felnőtt csitítana egy gyereket.

De nem csak Vernon szokott el a várostól, a város is megváltozott. Egy év alatt egy jó fokkal megnőtt benne a feszültség. Párizs bekeményített. Vernon azonnal érzékeli a megnövekedett agressziószintet, az emberek őrjöngenek, indulatosak, bármelyik pillanatban egymás torkának esnének. Senki nem andalog, ahogy ők csinálják egész nap a táborban. Ez egy felnőtt város, az emberek nem szólítanak meg egy ismeretlent, vagy ha igen, üvöltözve. Csak úgy zuhognak Vernonra a képek, túl sok a plakát, túl sok a parazita üzenet. Ám csak a metróba leérve érzékeli, mi zavarja annyira, amióta megérkeztek a városba. A szag. Párizs egy bűzlő kanális – a rothadás a megromlott levegő a testszagok a parfümök a kellemes illatok a gépek a vas a piszok a vegyszer keveréke. Vernon ráébred, hogy néha nem vesz levegőt. Hónapok óta mélyeket lélegzik mindenhol, minden újabb tábornak megvan a maga szaga, ami egyedivé és kivételessé teszi. És jó ideje először nem hajlandó az érzékeivel megtapasztalni, hol is van éppen.

Mariana azzal a kihívó arckifejezéssel néz körül Kiko lakásában, amit Vernon olyan jól ismer – így néznek azok, akik szembetalálkoznak a luxussal, amihez nincsenek hozzászokva. Mintha forró olajba mártogatnák őket. Most Vernonon a sor, hogy Mariana derekára tegye a kezét, remélve, hogy képes megnyugtatni. A gazdagok pontosan tudják, mit csinálnak, amikor berendezik a lakásukat, hacsak nem ösztönösen cselekszenek. Itt minden tárgy azt üvölti a luxushoz nem szokott látogató pofájába, húzz innen, te koszos proli. Egy városi bohém lakás és egy nagypolgári lakás között ez az aprócska különbség. A bohém lakás azt súgja a berendezésével: „érezd otthon magad”, a nagypolgári pedig ki akar zárni mindenkit, aki nem tudja a kódokat. De Vernon már ismeri a lakást, őt nem nyűgözi le.

Kiko is nagyon megváltozott. Sőt, a tábor összes lakója közül talán ő ment át a legradikálisabb átalakuláson. Vernon lett az ő sokba kerülő kitartott táncosnője, a hétvégi hobbija. Kiko veszni hagyta a brókeréletét. Mint a csávó a kaszinóban, aki akkor hagyja ott az asztalt, amikor a legjobban áll. Take the cash and run. Visszatekintve soha nem bánta meg a döntését, azt mondja, tiszta bolondnak kell lennie annak, aki dúsgazdag, mégis dolgozik.

Nem ő az egyetlen a környezetében, aki megvilágosodott. Ismert más pasikat is, akik egy szép napon, miközben Mauritiuson, egy pálma árnyékában áztatták magukat a bungalójuk melletti jakuzziban, és bámulták a velük lévő lány fenekét, hirtelen rájöttek: az életük egy nagy rakás szar. Az benne az egyetlen érdekes, hogy tudják, mindenki őket irigyli. És Kikónak abban az elképesztő élményben volt része a csoportban, hogy senki nem szeretett volna a helyében lenni. Másvalaki csak új társaságot keresett volna, egy olyan társaságot, ami megnyugtatja. De ő velük maradt. És stratégiát változtatott.

Az első néhány hónapban valamiféle anarchista láz lett úrrá rajta. Mintha felszabadult volna a nyomás alól. Egyeseknél a korral reakciós energiák szabadulnak fel, és mindent elpusztítanak, ami az útjukba kerül. Kiko az anarchistát szabadította ki önmagából, aki már régóta ott kuporgott benne, a cenzúrát nyögve, megbéklyózva, és most, hogy kiszabadult, nagy lármát csapott. Vagy talán nem is az anarchistát, inkább a keresztényt. De akkor viszont a szó legszorosabb értelmében: a Kikóban megbúvó lény, aki Krisztust szerette, és a hosszú évek során nem szólalhatott meg, most hirtelen elfoglalta az összes teret. Jó fél évig eltartott nála ez a szakasz. Kínosan nagyvonalúvá vált, állati kellemetlen volt az egész.

Soha többé nem kívánt dolgozni, esküdözött, hogy megundorodott a pénztől, le akart költözik hozzájuk, Olgával hosszan tanulmányozták a lakókocsi-katalógusokat, lelki szemével már látta, ahogy lakókocsival követi őket, biztos volt benne, hogy leszámolt a materializmussal. Minden reggel újabb ötlettel rukkolt elő. Hogy eladja a párizsi lakását, megvásárol egy egész elhagyott falut a Jura-hegységben, mind odaköltöznek, és kommunában élnek majd. Attól, hogy a hippik elcseszték, ők még tehetnek vele egy kísérletet. Egészen addig kell kísérletezni a dolgokkal, amíg végül valakinek sikerül. Kiko ismer egy rakás orvost, és az ő köreiben nagy tisztelet övezi az orvosokat – rá fogja venni az egyiket, hogy költözzön a faluba. Így mindig el tudják majd dönteni, hogy igazi szívrohamról vagy pánikrohamról, rákról, esetleg egy ronda pattanásról van-e szó. Nem kell izgulniuk semmiért. És békés öregkoruk lesz.

Ám ahogy telt-múlt az idő, alábbhagyott a lelkesedése. Elege lett a tábori életből, hazament Párizsba, újra kokainozni kezdett, és felvette a kapcsolatot a régi barátaival. A krisztusi szenvedély elcsendesült. És befektetett egy legális marihuánabizniszbe Los Angelesben. Ritkábban bukkant fel a táborban. De rendszeresen visszatért. Egész estéken át szóval tartotta őket, a tematikuspark-ötletéről beszélt, csak a francia szabályozás megváltoztatására vár, ami szerinte hamarosan bekövetkezik. Valami olyasmit képzelt el, ami félúton lenne a Jurassic Park és a luxuswellnessközpont között, de a marihuána köré szervezve. Olyan súlyos volt az elmebaja, hogy végül sikerült majdnem elfogadtatnia velük az elképzelését. Abban a bizonyos parkban lesznek jakuzzik, projektorok, ránctalanító jógaszeánszok, egy kis kortárs művészet, masszázs, sok zene, és muffinok mindenütt, a kábítószer után fellépő éhség enyhítésére.

Kiko visszatalált a korábbi életéhez, de a lázadó énje sem szűnt meg teljesen. Már nem készül arra, hogy mindent feláldozzon: az idejét, a gondolatait, a vágyait, a meggyőződését. És már nem akarja mindenáron bebizonyítani, hogy hajlandó újabb és újabb feladatokat az időbeosztásába zsúfolni. Már nem akar tökéletesen hozzáidomulni a rendszerhez. És nem izgatja annyira az engedelmesség, mint azelőtt. És ezt úgy fejezi ki, hogy vissza-visszatér a táborba, azok közé, akik egyáltalán nem hasonlítanak rá. Nem talált vissza önmagához – alternatív egyensúlyra lelt az identitásváltogatásban… … …

Tartalom

Vernon Subutex 1.

Vernon Subutex 2.

Vernon Subutex 3.

Magvető
Könyvkiadó és kereskedelmi Kft.
www.magveto.hu
www.facebook.com/magveto
magveto.kiado@lira.hu
Felelős kiadó Dávid Anna

Kontrollszerkesztő Darvasi Ferenc
Felelős szerkesztő Rostás Eni
Kézirat-előkészítő Tomka Eszter
Korrektor Hradeczky Moni
Műszaki vezető Takács Klári
Borító Visnyai Zoltán
Művészeti vezető Pintér József
Műszaki vezető Takács Klári

Elektronikus verzió
eKönyv Magyarország Kft., 2022
www.ekonyv.hu
Elektronikus könyv Nagy Lajos

ISBN 978 963 14 3484 2

Felhasznált betűtípus:
Noto Serif – SIL Open Font Licence