A mű eredeti címe:

Douglas Adams and Mark Carwardine

Last Chance to See

Fordította: Gedeon Béla

Borítóterv: Kozári Imre

Copyright © Completely Unexpected Productions Limited

Hungarian Translation © Gedeon Béla, 2000

Hungarian edition © GABO Kiadó, 2013,

A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges

Elektronikus kiadás v.1.0.

ISBN 978-963-689-767-3

Kiadja a GABO Kiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Várlaki Tibor

Az EPUB konverziót Kozári Imre készítette

Előszó

Ez a könyv arról az utazássorozatról szól, amelyet Mark Carwardine-nal közösen tettünk, hogy fölkeressünk a világ legritkább és legveszélyeztetettebb állatai közül néhányat, illetve egy-két olyat, amely ma még nem annyira fenyegetett, de hamarosan az lehet, ha nem figyelünk. Madagaszkárra 1985-ben utaztunk, a többi utazásunk pedig nagyjából tíz hónapos időszakot ölel föl 1988 és 1989 között.

Madagaszkárra velünk tartott Alain le Garsmeur fényképész, akit azonban nem tudtunk rábeszélni arra, hogy majdnem egy évet rászánjon a többi útra, így a könyvben szereplő valamennyi fényképet Mark és jómagam készítettük. Az elfogadható minőségűek minden jó vonása Alain tanácsainak, segítségének és lelkesedésének köszönhető. A kevésbé jók minden bizonnyal jobban sikerültek volna, ha ott lett volna, és ő maga készíti ezeket.

A madagaszkári utazás kivételével, valamennyi utat rögzítettük a BBC rádió számára. A sorozat producere Gaynor Shuttle volt. Velünk jött Indonéziába és Új-Zélandra, hogy fölvegyen bennünket a helyszínen, és meggyőződjék arról, alapjában tudjuk, mit csinálunk. Zaire-ben és Kínában Chris Muir volt a hangmérnök, Mauritiuson pedig Stephen Faux készítette a hangfelvételt.

Mark végezte a munka nehezét. Az ő vállára nehezedett az előkészítés, a szervezés és az utazások összeállításával kapcsolatos kutatás feladata. Ráadásul ő tanította meg nekem annak a kevés állattani, ökológiai és természetvédelmi ismeretnek a zömét is, amit ma tudok. Az én feladatom csupán az volt, hogy megjelenjek a bőröndömmel, és igyekezzem elég soká visszaemlékezni a történtekre, hogy majdan papírra tudjam vetni az eseményeket.

Douglas Adams

Gallytechnológia

Egyáltalán nem erre számítottam. 1985-ben valamilyen újságírói baleset folytán Madagaszkárra küldtek Mark Carwardine-nal, hogy a véznaujjú makit, vagy más néven áje-ájét, egy majdnem teljesen kihalt makit megkeressünk. Hármunk közül egyikünk sem találkozott korábban a másikkal. Én sosem találkoztam Markkal, Mark sosem találkozott velem, és nyilvánvalóan már évek óta senki sem látott egyetlen áje-ájét sem.

Az egész az Observer Colour Magazine ötlete volt, hogy bedobjanak minket a mély vízbe. Mark rendkívül tapasztalt és nagy tudású zoológus, aki akkoriban a Természetvédelmi Világalapnak (WWF) dolgozott, és az ő szerepe lényegében az volt, hogy ő lesz az, aki tudja, hogy mit beszél. Az én dolgom az volt, és erre tökéletesen megfeleltem, hogy egy rendkívül közönyös nem zoológus legyek, aki számára minden teljesen meglepő. Az áje-ájénak mindössze annyit kellett tennie, amit az áje-ájék az elmúlt évmilliókban csináltak – ülni egy fán és bujkálni.

Az áje-áje éjszakai maki. Nagyon furcsa kinézetű teremtmény, úgy tűnik, mintha más állatok darabjaiból lett volna összerakva. Kicsit úgy néz ki, mint egy nagy macska denevérfüllel, hódfogakkal, nagy, strucctollszerű farokkal, olyan középső ujjal, mint egy hosszú, elszáradt gally és két hatalmas szemmel, amely látszólag egészen más világba néz, valahová az ember bal válla mögé.

Mint szinte minden, ami Madagaszkáron él, ez sem létezik sehol máshol a Földön. Az eredete a földtörténet azon időszakába nyúlik vissza, amikor Madagaszkár még az afrikai szárazföld része volt (amely pedig a Gondwana nevű gigantikus szuperkontinens részét alkotta), amikor is a madagaszkári makik ősei voltak a domináns főemlősök az egész világon. Amikor Madagaszkár elsodródott az Indiai-óceánba, teljesen elszigetelődött az evolúciós változásoktól, amelyek a világ többi részén történtek. Mentőcsónak egy másik időből. Ma már szinte olyan, mint egy apró, törékeny, magányos bolygó.

A fő evolúciós változás, amely elkerülte Madagaszkárt, a majmok megjelenése volt. Ezek ugyanazoktól az ősöktől származtak, mint a makik, de nagyobb volt az agyuk, és agresszíven harcoltak ugyanazért az élőhelyért. Ahol a makik megelégedtek azzal, hogy a fákon ugráltak és jól érezték magukat, ott a majmok ambiciózusak voltak, és egy csomó dolog érdekelte őket, különösen a gallyak, amelyekkel mindenféle dolgot tudtak csinálni, amit maguktól nem – kiásni, megvizsgálni, megütni dolgokat. A majmok elfoglalták a földet, és a főemlősök családjának maki ága mindenhol kihalt – kivéve Madagaszkárt, ahová a majmok évmilliókig nem jutottak el.

Azután ezerötszáz évvel ezelőtt végre megérkeztek a majmok, vagy legalábbis a majmok leszármazottai – mi. A gallytechnológiában szerzett bámulatba ejtő előnyünknek köszönhetően kenukban, aztán csónakokban és végül repülőgépeken érkeztünk, és ismét ugyanazon élőhely használatáért kezdtünk versenyezni. Ezúttal azonban tűzzel, machetével és háziasított állatokkal, aszfalttal és betonnal. A makik ismét a túlélésért küzdenek.

Repülőgépem, tele a majmok leszármazottaival, az antananarivói repülőtérre érkezett. Markkal, aki előrement elrendezni az expedíciót, ott találkoztam először. Elmagyarázta a helyzetet.

– Minden balul ütött ki – mondta.

Magas volt, sötét hajú és lakonikus, és arcán kissé rángatózott egy ideg. Elmondta, hogy korábban csak magas volt, sötét hajú és lakonikus, de az elmúlt néhány nap eseményei kicsit megviselték. Vagy legalábbis megpróbálta megmondani. Elment a hangja is, krákogta, a sok kiabálásnak köszönhetően.

– Majdnem táviratoztam, hogy ne gyere – mondta. – Az egész egy rémálom. Már öt napja itt vagyok, és még mindig arra várok, hogy végre valami jól menjen. A nagykövet Brüsszelben azt ígérte, hogy a Mezőgazdasági Minisztérium ad számunkra két Land Rovert és egy helikoptert. Kiderült, hogy összesen csak egy mopedjük van, és az se működik.

A nagykövet Brüsszelben ugyancsak megígérte, hogy egyenesen északnak hajthatunk, de az út hirtelen járhatatlanná vált, mert a kínaiak újjáépítik, csakhogy ezt nem kell tudnunk. És hogy pontosan mit is jelent az, hogy „hirtelen”, nem tudom, mert láthatólag már tíz éve csinálják.

Na mindegy, azt hiszem, sikerült valamit elrendeznem, de sietnünk kell – tette hozzá. – A gép két óra múlva indul a dzsungelbe, és rajta kell lennünk. Csak arra van időnk, hogy ledobjuk a fölösleges csomagodat a hotelben, ha gyorsak vagyunk. Izé, van, ami fölösleges belőle, ugye? – Aggódva nézte a táskahalmokat, amiket cipeltem, és aztán növekvő ijedtséggel a Nikon gépek, lencsék és állványok dobozait, amelyeket fényképészünk, Alain le Garsmeur, aki velem utazott a gépen, pakolt be buzgón a mikrobuszba.

– Ó, erről jut eszembe – mondta. – Épp most tudtam meg, hogy valószínűleg nem vihetünk ki filmet az országból.

Bénultan másztam be a mikrobuszba. Miután tizenhárom órát repültem Párizsból, fáradt voltam és zavarodott, és már alig vártam, hogy lezuhanyozzam, megborotválkozzam, és egy jót aludjak, hogy aztán egy vidám reggelre ébredve fokozatosan próbáljam megtalálni Madagaszkárt a térképen egy csésze tea mellett. Próbáltam összeszedni magam és erőt meríteni. Hirtelen úgy éreztem, halvány gőzöm sincs, hogy én, a humoros tudományos-fantasztikus kalandok írója, mit is csinálok itt. Ültem a trópusi napfényben, és azon gondolkoztam, mi a fenét vár tőlem Mark. Körberohangált, borravalót adott az egyik hordárnak, türelmesen elmagyarázta egy másiknak, hogy ő nem cipelte a csomagjainkat, beható tárgyalásokat folytatott a sofőrrel, és fokozatosan valamilyen rendet teremtett a káoszból.

Madagaszkár, gondoltam. Ajaj, gondoltam. Egy majdnem kihalt maki. Két óra múlva megyünk a dzsungelba. Elképesztő módon szükségem volt arra, hogy okosnak és intelligensnek tűnjek.

– Izé, gondolod, hogy tényleg látni fogjuk ezt az állatot? – kérdeztem Markot, amint bemászott és becsapta az ajtót. Rám vigyorgott.

– Nos, a brüsszeli nagykövet azt mondta, hogy ne is reménykedjünk – mondta –, tehát lehet, hogy van egy kis esélyünk. Isten hozott – tette hozzá, amint elkezdtük a lassú kátyuszlalomot a városba menet – Madagaszkáron!

Antananarivót Tananarive-nek ejtik, és a század nagy részében így is írták. Amikor a múlt század végén a franciák elfoglalták Madagaszkárt (a gyarmatosítás valószínűleg túl enyhe kifejezés arra, hogy lerohannak egy országot, amelyik tökéletesen jól működött magában, ám ami a franciáknak egyszerűen megtetszett), türelmetlenek voltak a különös malgas szokásokkal szemben, amely nem törődött a helynevek első és az utolsó szótagjainak kiejtésével. Úgy döntöttek racionális gall gondolkodásuknak megfelelően, hogy ha így ejtik a neveket, akkor így is fogják írni azokat, ha a fene fenét eszik is. Olyan lenne ez, mintha valaki elfoglalta volna Angliát, és azt mondta volna, hogy mostantól Leicestert (ejtsd: leszter, a ford.) „Lester”-nek kell írnunk, és ezt még szeressük is. Lehet, hogy így kellene írnunk, de nem szeretnénk, és nem szerették a malgasok sem. Amint sikerült megválniuk a francia uralomtól az 1970-es években, azonnal visszaállították az összes régi írásmódot, és csak a konyhát meg a bürokráciát tartották meg.

A furcsább dolgok egyike, amely velem történt az az, hogy egy gondolat eredményeként, amely még csóró, mezőkön és telefonfülkékben alvó stopposként jutott eszembe, a kiadók drága szerzői kirándulásokra küldenek a Föld körül, és olyan hotelszobákba kényszerítenek, ahol számos ajtót kell kinyitnia az embernek, mielőtt megtalálja az ágyat. Igazából akkor érkeztem meg közvetlenül az USA-ból pontosan egy ilyen szerzői kirándulásról, így első reakcióm, amikor betonpadlón kellett aludnom pókokkal teli kunyhókban a dzsungel közepén, meglepő módon fantasztikus megkönnyebbülés volt. Az agyzsibbasztó American Express-hetek úgy mállottak le rólam, mint sár a zuhany alatt, hátradőlhettem és élvezhettem, hogy csodálatosan, békésen, visszataszítóan kényelmetlen minden. Láttam, hogy Mark nem fogta fel ezt, és eleinte elég aggodalmasan vezetett padlórészemhez.

– Izé, ez jó lesz? Azt mondták, lesznek matracok is… ööö…, kipárnázzuk neked a betont egy kicsit? – Nekem meg újra és újra el kellett mondanom: – Nem értheted. Ez nagyszerű, csodálatos. Hetek óta erre várok.

Igazából egyáltalán nem dőlhettünk hátra. Az áje-áje éjszakai állat, és nappali időpontokban nem fogad. Az a kevés áje-áje, amelynek a létezéséről 1985-ben tudtak, egy Nosy Mangabe nevű, apró, mesés, esőerdő borította szigeten volt látható (vagy inkább általában nem látható) Madagaszkár északkeleti partjaitól nem messze, ahová húsz évvel ezelőtt szállították őket. Ez volt az utolsó menedékük a Földön, és senki sem látogathatta meg a szigetet különleges kormányzati engedély nélkül, amelyet Marknak sikerült megszereznie számunkra. Itt volt a kunyhónk, és itt volt az, ahol éjszakáról éjszakára átküzdöttük magunkat az esőerdőn a szakadó esőben apró és gyenge elemlámpákkal a kezünkben (a repülőn hozott nagy és erős lámpák a „fölösleges” poggyásszal ottmaradtak az antananarivói hotelben), amíg… meg nem találtuk az áje-ájét.

Ez volt a rendkívüli dolog. Végül megtaláltuk a lényt. Csak néhány másodperc erejéig láthattuk, amint egy ágon mászik lassan néhány lábnyira a fejünk fölött, és az esőn keresztül békés értetlenséggel nézett le ránk, hogy miféle dolgok is lehetnénk mi, de ez az a fajta pillanat volt, amikor nehéz nem elszédülni teljesen.

Miért?

Mert, mint később rájöttem, én, a majom egy makit néztem.

New Yorkból Párizson keresztül Antananarivóba repülve egy 747-es géppel, aztán fel Diégo-Suarezbe egy öreg propelleres géppel, onnét Maroantsetra kikötőjébe utazva egy még öregebb teherautón, átkelve Nosy Mangabéba egy csónakban, amely olyan öreg és rozoga volt, hogy alig lehetett megkülönböztetni egy úszó farönktől, és végül éjszaka az ősi esőerdőben sétálva szinte visszautaztunk az időben a gallytechnológiával végzett kísérleteink állomásain keresztül abba a környezetbe, ahonnét eredetileg kiűztük a makimajmokat. És íme, itt volt a legutolsó példányok egyike, amint rám nézett, mint mondtam, békés értetlenséggel.

Másnap Mark és én a reggeli napfényben a kunyhó lépcsőin ültünk, jegyzeteltünk és megbeszéltük az ötleteket a cikkel kapcsolatban, amit az Observernek fogok írni az expedícióról. Részletesen elmagyarázta a makik történetét, mire azt mondtam, hogy szerintem ez kicsit ironikus. Madagaszkár majommentes menedékhely volt a makik számára az afrikai kontinens partjainál, és most Nosy Mangabénak kell majommentes menedékhelynek lennie a madagaszkári partoknál. A menedékhelyek egyre kisebbek és kisebbek lesznek, és a majmok már ide is behatoltak, és jegyzetelnek.

– A különbség – mondta Mark – az, hogy az első majommentes menedékhely véletlenül jött létre. A másodikat már a majmok hozták létre.

– Akkor felteszem, mondhatjuk azt, hogy ahogyan intelligenciánk nőtt, ez nemcsak hatalmunkat növelte meg, hanem meg is értettük e hatalom használatának következményeit. Nemcsak a környezetünk irányítására vagyunk képesek, hanem saját magunk korlátozására is.

– Nos, bizonyos mértékig – mondta Mark –, bizonyos mértékig. Huszonegy makifaj él most Madagaszkáron, amelyek közül az áje-ájét tartják a legritkábbnak, amely csak annyit jelent, hogy most ez az, amelyik a legközelebb áll a kihaláshoz. Egy időben több mint negyven faj létezett. Ezeknek majdnem a fele már átlépte ezt a határt. És ez csak a makikra vonatkozik. Jóformán minden, ami a madagaszkári esőerdőben él, egyáltalán nem él sehol máshol, és körülbelül tíz százalék maradt meg belőlük. És ez csak Madagaszkár. Voltál már valaha az afrikai kontinensen?

– Nem.

– Az egyik faj a másik után tűnik el. És nagy állatokról van szó. Kevesebb, mint húsz északi fehér orrszarvú maradt, és elkeseredett harc folyik, hogy megmentsék őket az orvvadászok elől. Zaire-ben élnek. És a hegyi gorillák is – az ember egyik legközelebbi rokonai, de majdnem kiirtottuk őket e században. De ugyanez megy az egész világon. Hallottál már a kakapóról?

– A miről?

– A kakapóról. A világ legnagyobb, legkövérebb és repülni legkevésbé képes papagája. Új-Zélandon él. A legfurcsább madár, amiről tudok, és valószínűleg ugyanolyan híres lesz, mint a dodo, ha kipusztul.

– Hány maradt belőlük?

– Negyven, és csökken. Hallottál már a Jangce folyóbeli delfinről?

– Nem.

– A komodói sárkányról? Rodriguez gyümölcsevő denevéréről?

– Várj egy percet, várj egy percet! – mondtam. Bementem a kunyhóba, és a hangyák között megkerestem a majmok egyik legértékesebb találmányát. Sok gallyból áll, amelyet kásává darálnak össze és ívekké lapítanak, aztán valami olyannal fogják össze őket, ami korábban egy tehenet fogott össze. Elővettem a határidőnaplómat, és azt forgattam, miközben mögöttem a napsugarak áttűztek a fákon, ahol néhány gyűrűs maki hívogatta egymást.

– Nos – mondtam, és újra leültem a lépcsőre –, meg kell írnom néhány regényt, de, ööö…, mit csinálsz 1988-ban?

Itt csirkék vannak

Három évvel később elindultunk megkeresni az első állatot, a komodói sárkánygyíkot vagy varánuszt. Ez olyan állat volt, mint a többi, amelyet meg akartunk keresni: nagyon keveset tudtam róla. Ami keveset pedig tudtam, azt nehéz volt szeretni.

Emberevők. Ez persze önmagában nem olyan rossz. Az oroszlánok és a tigrisek is emberevők, és bár rendkívüli módon nem bízunk meg bennük, és tiszteletteljes félelemmel kezeljük őket, ennek ellenére ösztönösen csodáljuk őket. Nem szeretnénk, ha megennének minket, de a gondolatot önmagában nem vesszük rossz néven. Ennek oka valószínűleg az, hogy emlősök vagyunk, és ők is azok. Működik egyfajta tisztázatlan faji előítélet: az oroszlán hozzánk tartozik, de a hüllők nem. És ha már itt tartunk, a hal sem, s emiatt félünk istentelen módon a cápáktól.

A komodói gyíkok ezenkívül nagyok is. Nagyon nagyok. Ebben a pillanatban Komodón van egy, amelyik több mint négy méter hosszú és körülbelül 90 cm magas, és az ember óhatatlanul úgy érzi, hogy ez teljesen helytelen méret egy gyík esetében, különösen akkor, ha az emberevő, és az ember arra készül, hogy egy szigeten legyen vele.

Bár emberevők, nem esznek túl gyakran embert, étrendjük általában kecskékből, malacokból, szarvasokból és ehhez hasonlókból áll, de csak akkor ölik meg ezeket az állatokat, ha nem találnak valamit, ami már amúgy is döglött, mert lelkük mélyén igazából dögevők. A romlott és büdös húst szeretik. Mi nem szeretjük az ilyen húst, és hajlamosak vagyunk rosszindulattal tekinteni azokra, amelyek viszont igen. Én határozottan rosszindulattal tekintettem ezekre a gyíkokra.

Mark a közbenső három évet az előttünk álló expedíció tervezésével és kutatásával töltötte, leveleket írt, telefonált, de leggyakrabban az adott területen dolgozó természetbúvároknak táviratozott a világ távoli pontjaira, menetrendeket, ajánlóleveleket és térképeket szerzett. Begyűjtötte az összes vízumot, repülőt, csónakot és szállást, és aztán újra kellett szerveznie az egészet, amikor kiderült, hogy még nem igazán fejeztem be a regényeket.

Végül készen lettek. Az építők kezében hagytam a házam, akik azt állították, hogy már csak háromheti munkájuk van, és elindultam, hogy teljesítsem utolsó kötelességemet – szerzői körút Ausztráliában. Mindig megértő vagyok, amikor az emberek arról panaszkodnak, hogy a televíziós és rádiós beszélgetős műsorokban a szerzők csak a legújabb könyvükről tudnak beszélni. Ugyanakkor addig sem vagyunk otthon, és megkíméljük családunkat attól a megpróbáltatástól, hogy minket hallgassanak, amint a legújabb könyvünkről beszélünk.

Végül ennek is vége volt, és elkezdhettünk hatalmas gyíkokat keresni.

Egy melbourne-i hotelszobában találkoztunk és megvizsgáltuk expedíciós felszerelésünket. A „mi” Markot, engem és Gaynor Shuttle rádiós producert jelentette, aki a BBC számára rögzítette hőstetteinket. Felszerelésünk fényképezőgépek, magnók, sátrak, hálózsákok, orvosi felszerelések, szúnyoghálók, vászonból és nejlonból készült, fémkarikás és műanyag kampós azonosíthatatlan dolgok, arcvédők, csizmák, zsebkések, zseblámpák és egy krikettütő alkotta óriási kupacból állt.

Egyikünk sem akarta beismerni, hogy ő hozta a krikettütőt. Nem értettük, mit keres ott. Letelefonáltunk a portára, hogy hozzanak fel néhány sört, és vigyék el a krikettütőt, de nekik sem kellett. A szobaszolgálat embere azt mondta, hogy ha tényleg emberevő gyíkokat keresünk, a krikettütő még jól jöhet.

– Ha azt látja az ember, hogy egy sárkány rohan felé óránként harmincmérföldes sebességgel a fogait csattogtatva, védekezésképp még mindig belevághatja a bőrébe – mondta, letette a söröket, és elment.

A krikettütőt eldugtuk az ágy alá, kinyitottuk a sört és hagytuk, hogy Mark elmagyarázza, mire is vállalkoztunk.

– Évszázadokon át – mondta – a kínaiak hatalmas, pikkelyes, félelmetes leheletű, emberevő szörnyekről meséltek, de azt hitték róluk, hogy mítosz és tetszetős képzelgés az egész, semmi más. Az öreg tengerészek meséltek róluk, és azt írták a térképekre, hogy „Itt sárkányok vannak”, ha olyan földet láttak, amely egyáltalán nem tetszett nekik.

Aztán a 20. század elején egy úttörő holland repülős megpróbált Ausztráliába jutni úgy, hogy az egyik szigetről a másikra repült az indonéz szigetvilágban, amikor motorhiba miatt kényszerleszállást kellett végrehajtania Komodo apró szigetén. Túlélte az ütközést, de a gépe nem.

Elindult vizet keresni. Keresés közben furcsa, széles nyomokat talált a homokos parton, követte őket, és hirtelen olyan dologgal találta magát szemben, amelynek a képe neki sem tetszett. Hatalmas, pikkelyes, emberevő szörnynek tűnt, amely három méter hosszú volt. Amit látott, az az volt, amit mi is keresünk – a komodói sárkánygyík.

– Túlélte? – kérdeztem, egyenesen a lényegre térve.

– Igen, bár a hírneve nem. Ott élt három hónapig, aztán megmentették. De amikor hazament, mindenki azt hitte, hogy megőrült, és senki sem hitte egy szavát se.

– Tehát a komodói sárkány volt a kínai sárkánymítosz eredete?

– Hát, igazából senki sem tudja. Én legalábbis nem. De nem lehet kizárni a lehetőségét. Hatalmas lény pikkelyekkel, emberevő, és bár lángot nem fúj, az ember által ismert lények közül ennek van a legszörnyűbb lehelete. Ám van még valami, amit szintén tudnod kell a szigetről.

– Mit?

– Előbb igyál még egy sört.

Megtörtént.

– Komodón több mérges kígyó van négyzetméterenként – mondta Mark –, mint ugyanekkora területen bárhol másutt a földön.

Melbourne-ben él az az ember, aki valószínűleg többet tud a mérges kígyókról, mint bárki más a világon. Dr. Struan Sutherlandnek hívják, és egész életét a mérgek tanulmányozásának szentelte.

– És unom az egészet – mondta, amikor másnap meglátogattuk. – Ki nem állhatom ezeket a mérges lényeket, az összes kígyót, rovart, halat meg mindent. Ostoba lények, mindent megharapnak. Aztán az emberek elvárják tőlem, hogy megmondjam, mit csináljanak. Megmondom én nekik, mit csináljanak! Ne hagyják magukat megharapni. Ez a válasz. Elegem van belőle. A hidroponikus növénytermesztés, az igen, az érdekes. Bármiről beszélek, ami ezzel kapcsolatos. Elbűvölő dolog, mesterséges növénytermesztés víz alatt, nagyon érdekes technológia. Mindent tudnunk kell róla, ha a Marsra meg ilyen helyekre megyünk. Mit mondtak, hová mennek?

– Komodóra.

– Ne hagyják magukat megharapni, ezt tudom mondani. És ne rohanjanak ide, ha mégis megharapta magukat valami, mert úgysem érnek ide időben, és egyébként is valószínűleg elmentem valahová. Utálom ezt az irodát, most nézzék meg. Tele van mérges állatokkal az egész. Nézzék ezt a tartályt, tele van tűzhangyával. Mérgezőek. Halálra unom magam velük. Na mindegy, van itt egy kis sütemény, ha éhesek. Kérnek egy kis sütit? Nem emlékszem, hová tettem. Van egy kis tea is, de nem valami jó. Az isten szerelmére, legalább üljenek le.

Tehát Komodóra mennek. Hát, nem tudom, miért akarnák ezt tenni, de felteszem, megvan rá az okuk. Tizenöt különböző kígyófaj él Komodón, és a fele mérgező. Ezek közül a Russell vipera, a bambuszvipera és az indiai kobra a valóban halálos.

Az indiai kobra a tizenötödik leghalálosabb mérgű kígyó a világon, és az összes többi tizennégy itt él Ausztráliában. Ezért nincs időm, hogy haladjak a hidroponikus növénytermesztési kísérleteimmel, a sok kígyó miatt a környéken.

És a pókok. A legmérgesebb pók a délkelet-ausztráliai tölcsérhálós pók, amelyik évente körülbelül ötszáz embert mar meg. Sokan meghaltak közülük, ezért ki kellett fejlesztenem az ellenszert, hogy ne zavarjanak evvel folyton. Évekig tartott. Aztán kifejlesztettük ezt a kígyómarás-detektort. Nem mintha felszerelés kellene ahhoz, hogy az ember tudja, hogy megmarta egy kígyó, általában észreveszi, de ez olyasmi, ami kimutatja, hogy mi marta meg, így jobban lehet kezelni.

Akarnak látni egy ilyen detektort? Van itt néhány a hűtőben, ahol a mérgeket tartom. Nézzük meg! Ah, nézzék csak, itt van a süti is. Gyorsan, vegyenek egyet, amíg friss. Sütifigurák, én magam sütöttem.

Körbeadta a kígyómarás-detektorokat és a kőkemény sütifigurákat, és visszavonult az asztalához, ahonnét vidáman tekintett ránk göndör szakálla és csokornyakkendője mögül. A felszerelés jobban tetszett, mint a süti, és megkérdeztük, hogy a kígyók közül hány marta meg őt személyesen.

– Egy se – mondta. – Egy másik gyakorlati tapasztalat, amit sikerült kifejlesztenem, hogy a veszélyes állatokat más emberek kezeljék. Én meg nem csinálnám. Fene se akarja, hogy megharapják, nem igaz? Tudják, mi áll rólam a Ki kicsodában? „Hobbik: kertészkedés – kesztyűben; horgászás – csizmában; utazás – óvatosan.” Ez a megoldás. Ja, és viseljenek bő nadrágot. Ha a kígyó támad, azonnal kilövelli a mérget, amint nekimegy valaminek. Ha bő nadrágjuk van, a méreg nagy része egyszerűen szétspriccelődik a nadrágjuk belső részén, ami jobb, mintha a lábuk belső részén spriccelne szét. Nem esznek a sütiből! Gyerünk, lenyomni őket, rengeteg van még a hűtőben.

Próbaképp megkérdeztük, hogy esetleg elvihetnénk-e egy kígyómarás-detektort Komodóra magunkkal.

– Persze, persze. Annyit visznek, amennyit csak akarnak. Az égvilágon semmire nem mennek vele, mert csak ausztrál kígyókhoz jó.

– Akkor mit csinálunk, ha valami halálos harap meg minket? – kérdeztem.

Úgy nézett rám, mint egy idiótára.

– Hát, mit gondol, mit csinál? – kérdezte. – Természetesen meghal. Ezt jelenti a halálos.

– De mi van, ha felvágják a sebet, és kiszívják a mérget? – kérdeztem.

– Csinálja maga, én ugyan nem – mondta. – Nekem nem kell egy korty méreg se. A nyelv alatti erek nagyon közel vannak a felszínhez, így a méreg egyenesen a véráramba kerül. Feltételezve, hogy sikerül a méreg nagy részét kiszívni, ami valószínűleg úgysem sikerülne. És egy olyan helyen, mint Komodo, ez azt jelentené, hogy rövid időn belül egy súlyosan fertőzött sebbel és egy méreggel teli lábbal kellene vesződnie. Vérmérgezés, üszkösödés, amit akar. Belehal.

– És mi van az érszorítóval?

– Remek, ha nem bánja, hogy utána levágják a lábát. Le kell, hogy vágják, mert addigra elhal. És ha Indonézia azon részében talál valakit, akiben megbízna, hogy levágja a lábát, akkor maga bátrabb ember, mint én. Nem, megmondom magának: az egyetlen dolog, amit tehet, az az, hogy nyomókötést alkalmaz közvetlenül a sebre, és az egész lábat szorosan betekeri, de nem túl szorosan. Lelassítja a véráramlást, de nem állítja meg, mert akkor elveszti a lábat. Tartsa a lábát, vagy bármelyik megmart testrészét a szív és a fej szintje alatt. Maradjon nagyon, nagyon mozdulatlanul, lélegezzen lassan, és azonnal menjen orvoshoz. Ha Komodón van, ez pár napot jelent, ami alatt bőven meghal.

Az egyetlen válasz, és ezt nagyon komolyan gondolom, az az, hogy ne hagyja magát megharapni. Nincs oka rá, hogy megharapják. Az ottani kígyók közül bármelyik jóval hamarabb elmenekül, mint hogy észrevenné őket. Ha óvatos, nem igazán kell aggódnia a kígyók miatt. Nem, ami miatt igazán aggódnia kell, azok a tengeri élőlények.

– Micsoda?

– Tűzhal, kőhal, tengeri kígyók. Sokkal mérgezőbbek, mint bármi a szárazföldön. Megszúrja az embert egy kőhal, és a fájdalom maga képes ölni. Az emberek inkább vízbe fojtják magukat, csakhogy megszabaduljanak a fájdalomtól.

– Hol vannak ezek a dolgok?

– Ó, csak a tengerben. Tonnaszám. A maguk helyében nem mennék a közelébe. Tele van mérgező állatokkal. Utálom őket.

– Van valami, amit szeret?

– A hidroponikus növénytermesztés.

– Nem, úgy értem, van-e olyan mérgező lény, amelyet különösebben kedvel?

Egy pillanatra kinézett az ablakon.

– Volt egy – mondta –, de elhagyott.

Elrepültünk Balira.

David Attenborough azt mondta, hogy Bali a leggyönyörűbb hely a világon, de ő biztosan tovább volt ott, mint mi, és más részeket láthatott, mert a legtöbb dolog, amit mi láttunk a pár nap alatt, amíg ott voltunk és az utazásunkat próbáltuk elrendezni, szörnyű volt. Ez csak a turistanegyed volt, azaz Bali azon része, amely majdnem ugyanolyan lett, mint bárhol másutt a világon, azon emberek kedvéért, akik egészen idáig utaztak, hogy láthassák Balit.

Kuta szűk, sáros utcáin sorban álltak az ajándékboltok és a hamburgeres bódék, s tele voltak részeg, üvöltöző turistákkal, kamikaze motorosokkal, hamisóra-árusokkal és kiskutyákkal. A kamikaze motorosok megpróbálták egyenként leszedni a turistákat és a kutyákat, míg az apró mikrobusz, amelyben az este nagy részét töltöttük csomagjainkat az egyik teli hotelből a másikba szállítva, videojátékba illő sebességgel gázolt át a motorosokon és a hamisóra-árusokon. Valahol, nem túl messze innét, a sziget belseje felé lehet, hogy földi paradicsom volt, de itt a tornácon biztosan a pokol nyitott üzletet.

A sörösdobozos és „Fuck off”-pólós turisták különösen ismerősek voltak bárkinek, aki már látta játszani az angolokat Spanyolországban vagy Görögországban, de amint ezt néztem, hirtelen rájöttem, hogy most az egyszer nem kell szégyenkezve elbújnom. Nem angolok voltak. Ausztrálok.

Máskülönben azonban annyira hasonlónak tűntek, hogy elkezdtem gondolkodni a konvergens evolúcióról, amelyet jobb, ha megmagyarázok, mielőtt továbbmennék, hogy miért is jutott ez eszembe róluk.

A világ különböző pontjain megdöbbentően hasonló, de egymástól teljesen független életformák alakulnak ki hasonló feltételek és élőhelyek hatására. Példának okáért, az áje-áje makinak, amelyet Mark és én eredetileg Madagaszkáron lenyomoztunk, van egy különlegesen figyelemre méltó vonása. Harmadik ujja sokkal hosszabb, mint a többi, és a csontozata szinte olyan vékony, mint egy gally. Arra használja ezt az ujját, hogy az élőhelyéül szolgáló fák kérge alól kikaparja a táplálékául szolgáló hernyókat.

Van még egy lény a világon, amely ugyanezt csinálja, ez pedig a csíkos erszényes, amely Új-Guineában található. Hosszú és vékony csontozatú negyedik ujját pontosan ugyanerre a célra használja. Semmilyen családi kapcsolat nincs a két állat között, és az egyetlen közös tényező kettőjük között a harkályok hiánya.

Nincsenek harkályok Madagaszkáron és nincsenek Pápua Új-Guineában sem. Ez azt jelenti, hogy van egy szabad élelemforrás – a hernyók a kéreg alatt –, és mindkét esetben egy emlős az, amelynél kifejlődött az a mechanizmus, amellyel ehhez hozzáférhet. És a mechanizmus, amit mindketten használnak, ugyanaz – különböző ujjak, ugyanaz az ötlet. Ám pusztán az evolúció szelekciós folyamata, ami ezt a hasonlóságot teremtette, mert maguk az állatok nem állnak kapcsolatban.

Pontosan ugyanaz a viselkedési minta alakult ki teljesen függetlenül a világ különböző végein. Ugyanúgy, ahogy Spanyol- vagy Görögország, vagy akár még Hawaii ajándékboltjaiban is a helyiek örömmel ajánlják fel magukat sértegetés és gyalázkodás céljára pénz ellenében, amelyet aztán arra költenek, hogy tovább rombolják az élőhelyüket, hogy még több pénzes ragadozót vonzzanak oda.

– Rendben – mondta Mark, amikor találtunk egy kis vacsorát aznap este egy turistaétteremben, műanyag poharakkal, háttérzenével, papírernyőkkel az italokban –, a következő az ábra. Szereznünk kell egy kecskét.

– Itt?

– Nem. Labuan Bajóban. Labuan Bajo Flores szigetén van, és az a legközelebbi kikötő Komodóhoz. Körülbelül huszonkét mérföldes hajóút a környék legádázabb tengereinek egyikén keresztül. Itt találkozik a Dél-kínai-tenger az Indiai-óceánnal, és keresztáramlatok, felszíni áramlások és örvények szabdalják. Nagyon veszélyes, és akár húsz órába is telhet.

– Egy kecskével?

– Egy döglött kecskével.

Kicsit meglökdöstem a kajámat.

– Legjobb – folytatta Mark –, ha a kecske már vagy három napja döglött, és már jó erős szaga van. Így nagyobb valószínűséggel vonzza oda a sárkányokat.

– Azt mondod, húsz óra egy csónakon…

– Kis csónakon – tette hozzá Mark.

– Borzalmasan háborgó tengeren…

– Valószínűleg.

– Egy három napja döglött kecskével.

– Igen.

– Nehezen jutok szóhoz.

– Van még egy dolog, amit valószínűleg jobb, ha elmondok, ez pedig az, hogy gőzöm sincs, hogy ebből mi igaz. Egymásnak vadul ellentmondó történetek vannak, és némelyik már valószínűleg idejétmúlt, vagy akár egészében kitaláció. Remélem, tisztább képünk lesz a helyzetről, amikor holnap megérkezünk Labuan Bajóba. Bimán keresztül repülünk holnap, és korán Denpasarban, a repülőtéren kell lennünk. Kész rémálom volt, mire megszereztem ezeket a jegyeket és a csatlakozást, ezért nem szabad lemaradnunk a gépről.

Lemaradtunk. A frissen elszabadult pokol várt ránk Denpasar repülőterén, amely a tömeg és zűrzavaros kiabálás képében jelentkezett a közvetlenül a felszín alatt fortyogó kezdődő erőszak érzetével. A reptéri bejelentkezésnél azt mondták, hogy az utazási iroda ügynöke nem erősítette meg utunkat Bimából Labuan Bajóba, és emiatt nincs ülésünk. A férfi vállat vont, és visszaadta a jegyünket.

Azt mondták, hogy a nyugalom a legjobb lelkiállapot, amivel Indonézia legyőzhető, és elhatároztuk, hogy ezt kipróbáljuk. Megpróbáltuk nyugodtan kihangsúlyozni, hogy a jegyünkön az állt, hogy „Megerősítve”, de a férfi elmagyarázta, hogy a „Megerősítve” igazából nem azt jelentette, hogy megerősítve, ezt csak úgy ráírták a jegyre, ha az utasok megkérték őket erre, mert egy csomó időt meg lehetett vele takarítani, az utasok pedig elmentek.

És elment.

Ott álltunk, és nagy nyugalommal lóbáltuk a jegyeket a levegőben. A pult mögött volt egy ablak, és e mögött egy vékony hivatalnok, vékony bajusszal, vékony nyakkendőben és vékony vállpántos fehér ingben ült cigarettázva, és egykedvűen bámult minket a vékony füstcsíkokon keresztül. Meglengettük felé a jegyeket, de csak a fejét rázta nagyon, nagyon finoman.

Nagy nyugalommal átmeneteltünk a jegyirodába, ahol azt mondták, hogy nekik ehhez semmi közük, az utazási ügynökkel kell beszélnünk. A bali utazási irodával folytatott néhány, egyre kevésbé nyugodt telefonhívás világossá tette, hogy a jegyek mindenképpen meg voltak erősítve, ez minden. A jegyiroda azt mondta, hogy semmiképpen nem voltak, s ez minden.

– Van-e másik járat? – kérdeztük. – Talán – mondták. Talán egy vagy két hét múlva.

– Egy vagy két hét múlva? – kiáltottunk fel.

– Pillanat – mondta az egyik férfi, fogta a jegyünket, és elment. Körülbelül tíz perc múlva visszajött, és egy másik embernek adta oda őket, aki azt mondta: Egy pillanat, és elment. Tizenöt perc múlva visszajött, ránk nézett és azt mondta: Igen? Mit akarnak tudni? Újra elmagyaráztuk az egész szituációt, mire bólintott, és azt mondta: Pillanat, és újra eltűnt. Amikor hosszabb idő eltelte után megkérdeztük, hogy hol van, azt mondták, hogy elment meglátogatni az anyját Jakartában, mert már három éve nem látta.

– És elvitte magával a jegyeinket is? – érdeklődtünk.

– Nem, itt vannak valahol – mondták. Megkérdezték, hogy akarjuk-e őket.

– Igen, szeretnénk – magyaráztuk. – Labuan Bajóba szeretnénk jutni.

Úgy tűnt, ez a hír nagy megrökönyödést váltott ki, és perceken belül mindenki elment ebédelni a hivatalból.

Világossá vált, hogy a gép nélkülünk fog elindulni. Volt egy olyan lehetőségünk, hogy az út első részét megtesszük Bimáig, és ott veszteglünk, de inkább úgy döntöttünk, hogy Baliban maradunk, és elmegyünk tárgyalni az utazási ügynökhöz. Nincs többé vidám fiú.

Egy mikrobusz visszavitt minket az utazási irodába, lassan baktattunk fel a lépcsőn az összes poggyászunkkal, és dühösen elutasítottuk, hogy leüljünk és kávét igyunk, és egy olyan gépet hallgassunk, amely a „Greensleeves” című számot játszotta, amikor csörgött a telefon. Néma rettenet úszott a levegőben, mintha egyikünk meghalt volna, de közel egy óráig igazából senki sem figyelt ránk, így végül megint kezdtünk dühbe gurulni, mire azonnal az iroda igazgatójának a szobájába vezettek minket, aki leültetett, és elmondta nekünk, hogy az indonézek büszke nép, és ráadásul az egész a légitársaság hibája volt.

Aztán alaposan megnyugtatott minket, elmondta, hogy Baliban neki nagy a hatalma, és elmagyarázta, hogy a helyzeten nem segít, ha mérgelődünk rajta.

Ez olyan álláspont volt, amivel bizonyos mértékig természetes módon rokonszenveztem, mivel magam is inkább mosolygok és bólogatok, és általában a dühöt és csalódást azzal viszonzom, hogy sokat ráncolom a szemöldököm és elalszom.

Másrészt azonban nem tudtam nem észrevenni, hogy egész idő alatt csupán mosolyogtunk és bólogattunk és kellemesen nevetgéltünk, miközben rajtunk is kellemesen nevetgéltek, és semmi sem történt, az emberek csupán azt mondogatták, hogy „pillanat, pillanat”, és elmentek Jakartába, vagy közönyösen néztek ránk vékony füstcsíkok mögül. Amint felhergeltük magunkat, és kezdtünk mérgesek lenni és toporzékolni, azonnal betessékeltek az utazási iroda igazgatójának szobájába, aki sietve elmondta nekünk, hogy nem érdemes dühbe gurulni, és hogy szervez egy különjáratot Labuan Bajóba csak a mi kedvünkért. Megpróbálta térképekkel demonstrálni a toporzékolás hatástalanságát. „Ezen a területen – mondta, miközben fél Ázsia hatalmas falitérképére mutatott – működik. Ettől a vonaltól keletre itt nem működik.”

Elmagyarázta, hogy ha az ember Indonéziában utazik, mindig kell négy vagy öt napot hagyni a sürgős dolgokra. Ami pedig a hiányzó üléseinket illeti, azt mondta, hogy ilyen dolgok mindig történnek. Gyakran egy kormányzati hivatalnok vagy más fontos személy úgy dönt, hogy szüksége van egy helyre, és természetesen ilyenkor másvalaki elveszti az övét. Megkérdeztük, hogy ez történt-e velünk is. Azt mondta, hogy nem, nem ez volt az oka, de az effajta indokokra mindig emlékezzünk, amikor ilyen problémánk van.

Ekkor beleegyeztünk, hogy megigyuk a kávét.

Szerzett nekünk hotelszobát az éjszakára, és szervezett egy mikrobuszos délutáni kirándulást a szigeten.

Mint felfedeztük, Balin jól lehet keresni az állatokra való mutogatással. Először keress egy állatot, aztán mutass rá!

Ha elég jól szervezed meg a dolgot, azzal is lehet keresni, ha olyan emberre mutogatsz, aki egy állatra mutogat. Nagyon jó példát találtunk erre a vállalkozásra egy strandon, nem messze a híres Tanah Lot-templomtól, és látható módon régi és virágzó üzletről volt szó. A strandon volt egy nagyon alacsony, széles barlang, amelynek a falában egy kis hasadékban letelepedett néhány sárga kígyó. A strandon volt egy ember, aki egy dobozon ült, és a pénzt gyűjtötte, és a barlangban lévő emberre mutatott. Amint az ember kifizette a pénzt, bemászhatott a barlangba, és a barlangban lévő ember megmutatta a kígyókat.

Ettől az eseménytől eltekintve a kirándulás teljesen nyomasztó volt. Amikor megmondtuk a vezetőnknek, hogy nem akarunk elmenni az összes turistahelyre, akkor elvitt minket azokra a helyekre, ahová azokat a turistákat viszik, akik azt mondják, hogy nem akarnak a turistahelyekre menni. Ezek a helyek, természetesen, tele vannak turistákkal. Amivel nem azt akarom mondani, hogy mi nem ugyanolyan turisták voltunk, mint a többiek, de felerősíti azt az ironikus tényt, hogy minden, amit az ember elmegy megnézni, már attól megváltozik, hogy az ember elmegy megnézni, ami az a fajta probléma, amivel a fizikusok a század nagy részében birkóztak. Nem fogom Balit szapulni, amiért vidámparkot csinálnak belőle, amelyben magát Balit fokozatosan lerombolják, hogy helyet csináljanak a mesterséges változatnak ahelyett, ami korábban volt, mert ez túl közismert folyamat ahhoz, hogy bárkinek is újdonság legyen. Csak szeretnék hangot adni csalódással teli haragomnak. Félek tőle, alig vártam, hogy elhagyjuk a világ leggyönyörűbb helyét.

Másnap végre sikerült elindulnunk Denpasar repülőteréről Bimába. Mindenki emlékezett ránk az előző napi kalamajka miatt, és ezúttal a vékony ember, aki a füstcsíkok mögül nézett ránk, csupa mosoly és szörnyen segítőkész volt.

De ez csak kicsit puhított meg bennünket.

Bimában azt mondták, hogy Labuan Bajóba másnap reggelig egyáltalán nincs járat. Talán ha akkor visszajönnénk? Ezen a ponton éppen őrjöngeni kezdtünk volna, ám ekkor hirtelen és váratlanul megrohantak minket, átlökdöstek a tömegen s egy rozoga kis gépre löktek, amely a felszállópályán állt dugig tömve, és arra várt, hogy elindulhasson Labuan Bajóba.

Útban a géphez nem tudtuk nem észrevenni, hogy elhaladtunk rettenthetetlen poggyászaink mellett, amelyek egy kis őrizetlen poggyászkocsin álltak a felszállópálya közepén. Amint a gépen ültünk, azon kezdtünk vitatkozni egymással idegesen, vajon biztosak lehetünk-e abban, hogy be akarják pakolni a poggyászunkat.

Végül nem bírtam tovább, leszálltam a gépről, és elkezdtem visszarohanni a felszállópályán. A repülőtéri személyzet gyorsan feltartóztatott, és tudni akarták, hogy mit is csinálok. Többször elismételtem, hogy „poggyász” és mutogattam. Ragaszkodtak ahhoz, hogy minden rendben, nincs semmi probléma, és hogy kezükben tartják az irányítást. Végül meggyőztem őket, hogy jöjjenek velem a kifutópálya közepén álló poggyászkocsihoz. Alig észrevehető ütemváltással finoman elmozdultak abból a pozícióból, hogy biztosítsanak arról, hogy az összes csomagunk a gépen van, afelé, hogy segítettek volna ténylegesen a gépre tenni őket.

Amikor ezzel megvoltunk, végre megnyugodhattunk a poggyásszal kapcsolatban, és komolyan elkezdhettünk aggódni a gép állapotát illetően, ami rémisztő volt.

A pilótafülkébe nyíló ajtó a repülés időtartama alatt végig nyitva volt, és az is lehet, hogy teljes egészében hiányzott. Mark azt mondta, hogy a Merpati légitársaság az ugandai légitársaságtól vett használt gépeket, de szerintem csak viccelt.

Az ilyenfajta repülésről derűsen meggondolatlan véleményem van. Nagyon ritkán zavar a dolog. Nem hiszem, hogy ez egyfajta bátorság lenne, mert a kocsikban rendszeresen halálra idegeskedem magam, főleg ha én vezetek. De amint az ember repülőre száll, minden kikerül az irányítása alól, és ekkor már nyugodtan hátra is dőlhet eszeveszetten vigyorogva a daráló és recsegő zajok hallatán, amit az öreg roncs hallat, miközben a légörvények ide-oda dobálják az égen. Ilyenkor már nincs mit tenni.

Mark különös intenzitással nézte a pilótafülke műszereit, és egy idő után azt mondta, hogy a fele egyszerűen nem működik. Felnevettem, bevallom, kicsit idegesen, és azt feleltem, valószínűleg jobb is így. Ha a műszerek működnének, valószínűleg zavarnák a pilótákat és elvonnák a figyelmüket, én meg jobban szeretném, ha arra figyelnének, amivel foglalkoznak. Mark szerint ez egyáltalán nem volt szellemes, és teljesen igaza is volt, ennek ellenére újra csak nevetnem kellett, igazából elég sokszor, és gyakorlatilag harsányan végignevettem az út hátralévő részét. Mark megfordult, és megkérdezte a mögöttünk ülő utast, hogy zuhantak-e már le ilyen gépek. Oh, igen, válaszolták, de nem kell aggódni, már hónapok óta nem volt egyetlen súlyos baleset sem.

Érdekes volt a leszállás Labuan Bajóban, mert a pilóták nem tudták bekapcsolni a fékszárnyakat. Nagyon érdekelt minket, hogy például, amint a leszállópálya végénél álló fák egyre közelebb és közelebb jöttek, és a két pilóta egyesített súlyával kapaszkodott a plafonba rögzített karba, vajon élni fogunk vagy meghalunk. Az utolsó pillanatban a kar engedett, és közönyös, töprengő hangulatban odacsapódtunk a leszállópályára.

Lemásztunk a gépről, és hosszas tárgyalások után sikerült meggyőznünk a