Carley Fortune: This Summer Will Be Different

Copyright © 2024 by Carley Fortune

Hungarian translation © Kéri Andrea, 2024

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Carley Fortune: This Summer Will Be Different

Berkely Romance, Published by Berkley, An imprint of Penguin Random House LLC, New York, 2024

Fordította: Kéri Andrea

ISBN: 978 963 598 366 7 (epub)

Magnólia

Felelős kiadó: A kiadó ügyvezetője

Borítótervező: Ashley Tucker

A magyar borítót szerkesztette: Tót Barbara

Felelős szerkesztő: Velkei Zoltán

Szerkesztő: Vas Annamária

Korrektor: Keszthelyi-Kiss Judit, Ligeti Szilvia

Tördelés: KFBook Design Stúdió

Műfaj: romantikus

Meredithnek, ki másnak?
Kibasztrigául szeretlek.

ELSŐ RÉSZ

Hát nem remek, hogy holnap egy új,
tévedésmentes nap virrad rám?

LUCY MAUD MONTGOMERY: Anne otthonra talál
(ford.: Szűr-Szabó Katalin)

PROLÓGUS
NYÁR, ÖT ÉVVEL EZELŐTT

A szemem fölé tartottam a tenyerem, hogy magamba szívhassam a látványt. Napsütötte öböl. Zafírként sziporkázó víz a rozsdaszínű sziklák alatt. Csomós kupacokban heverő hínár a homokos parton. Egy deszkafalú étterem. Homárcsapdák sora. Egy pasas gázlóruhában.

Az orromban a tengervíz illata, a fülemben pedig egy halászhajó pöfögése. A sós szellő a vádlimhoz verdeste a ruhám alját, mire elmosolyodtam. Minden pontosan olyan volt, ahogyan az első Prince Edward-szigeti nyaralásomat elképzeltem, egy fontos részletet leszámítva. Bridget lekéste a járatát, én viszont itt voltam. Farkaséhesen.

Amikor beléptem a Shack Malpeque-be, a szememnek szüksége volt pár pillanatra, hogy hozzászokjon a félhomályhoz. A tekintetem azonnal a művörös copfos, szalmakalapot viselő lányra villant. Az ablak mellett ült, s amíg a mellette bambuló idősebb pasi a kagylótenyésztőket figyelte a vízen, a lány lelopott a tányérjáról egy jókora sült krumplit. Észrevette, hogy bámulom, ahogy a szájába dobja, mire felemeltem a hüvelykujjamat.

„A szigetre érve a problémáid azonnal eltörpülnek majd – ígérte Bridget a minap. Közös lakásunk konyhapultjánál ültem, homlokommal a gránitra borulva. Megdörzsölte a hátamat. – Ne hallgass a szüleidre! Menni fog, Bee.”

Bridget soha nem használta a rendes nevemet. A legjobb barátnőm kivételével szinte mindenki Lucy Ashbyként ismert. Bridget számára azonban csak Bee voltam.

A bárpultnál álltam egy kézzel festett tábla mellett, amin az állt: IDE KAGYLÓZZATOK! A malátaecet levegőben terjengő aromájától összefutott a számban a nyál. A különböző faasztalok zsúfolásig tele voltak, és úgy tűnt, senki sem jár még csak a közelében sem, hogy kikérje a számlát. Ez egy ilyen nap volt.

Már épp távozni készültem, amikor egy őszülő hajú pincérnő szólított meg, aki három homártekerccsel teli tányért egyensúlyozott a karján.

– Ülj csak le a bárpultnál, kedves!

Kicsavart nyakkal körbekémleltem, és megpillantottam egy sor üres széket a hátam mögött.

Meg őt.

A pult túloldalán, lehajtott fejjel osztrigát bontott. Ahogy dolgozott, fehér pólója megfeszült a karján és a vállán. A haja egy árnyalattal sötétebb volt az enyémnél – mély csokoládébarna, sűrű és hullámos –, és elég rövid ahhoz, hogy ne hulljon a szemébe, de elég hosszú, hogy rakoncátlanul a homlokára bukfencezzen. Hirtelen késztetés fogott el, hogy beletúrjak az ujjaimmal.

Figyeltem alkarja kidagadó izmait, ahogy egy kis fanyelű kést süllyesztett az osztrigába, a csuklója tekeredését, ahogy felfeszíti. A pengét egy összehajtogatott konyharuhába törölte, majd átcsúsztatta a kagyló közepén. A héját félredobta. Újabb késmozdulat, azzal az osztrigát óvatosan jégágyra helyezte.

Ahogy közelebb léptem, újra megtisztította a pengéjét. Ám ahelyett, hogy belemártotta volna a következő osztrigába, megállt, és rám nézett.

Kis híján elterültem. A szeme a jégkék legvakítóbb árnyalatában pompázott, amit napbarnított bőre tett különösen szembetűnővé. Az álla közepén barázda húzódott. Az arca legalább két napja nem látott borotvát, és az ellentétek tárháza volt. Erős állkapocs. Puha, rózsaszín ajkak, az alsó teltebb, mint a felső. Fekete szempillákkal szegélyezett, ragyogó szempár.

Alig egy másodpercig állta a tekintetem. Megpillantottam őt, ő is megpillantott engem, és abban a szemvillanásnyi időben valami átsuhant köztünk.

Felismerés. Szükség. Vágy.

Elektromosság.

A pulzusom hangosan és kitartón dübörgött a dobhártyámon, s az összes aggály, félelem és szégyen súlya, amit azóta cipeltem, hogy bevallottam a szüleimnek a felmondásomat a munkahelyemen, úgy hullott le rólam, akár egy könnyű selyem.

Aztán újra munkához látott; tudomást sem vett rólam, amikor kihúztam egy bárszéket. A kezét bámultam, ahogy szédítő sebességgel szabadította meg a páncéljától egyik osztrigát a másik után. Egy teljes tucatot szétszedett, majd a tálcát a pult végére tette.

Ekkor egyenesen rám nézett, és egy hosszú pillanatig mindketten csak bámultunk. Volt valami óvatosság a tekintetében, egyfajta bizalmatlanság, ami ott lappangott a fényes víztükrök alatt. Aztán mintha szomorúság suhant volna át rajta, de amíg az okán tűnődtem, már el is tűnt. Közelről láttam, hogy a jobb íriszén a pupilla alatt icipici barna folt van. Egy apró, tökéletes hiba. Hirtelen korántsem tűnt olyan szörnyűnek, hogy Bridget lekéste a járatunkat. Úgy éreztem, a végzet rendelte így. Kétségtelenül ő volt a legszexibb pasi, akit életemben láttam.

– Éhes vagy? – kérdezte.

– Nagyon – válaszoltam.

Erre mintha megrándult volna az ajka.

– Honnan jössz? – A hangja mély volt, és érdes, akár a nyírfakéreg. Az akcentusa pedig vaskosabb még Bridgeténél is: a jössz jobban hasonlított jasszra.

– Honnan tudod, hogy bárhonnan is jövök? Lehetnék helybéli.

Állta a tekintetem. Újabb néma párbeszéd. Elektromos impulzus, mely végigszáguld a feszültség alatt álló dróton. A tekintete a hajamra tévedt – rézbarnán, koronafonatként csücsült a fejem búbján –, majd a ruhámra. Felszaladt a szemöldöke. Amikor a nyaralós ruhatáramat válogattam, ezt a darabot cukin tehenészlányosnak gondoltam. Ejtett vállú, piros-fehér, túlméretezett kockás darab. Anne Shirley, kis modern csavarral. A puffos ujjak azonban talán picit túlzásnak bizonyultak.

Megvonta az egyik vállát; a gesztus ismerősnek tűnt.

– A legtöbb szigetlakó nem vesz magára egy abroszt – közölte fapofával, miközben a felszolgáló elrobogott mögötte, és lekevert neki egy baráti maflást.

Grimaszolva lesimítottam a pamutot, majd megigazítottam a dekoltázsomat.

A fiú felvett egy másik osztrigát, és miután szétszedte, így szólt:

– Amúgy szép abrosz.

– Ajánlom is. Ez a terítő ugyanis totál lenullázta a hitelkártyámat.

– Ne is törődj vele, drágám! – jegyezte meg a pincérnő, ahogy két tál rántott tőkehalat vett el a kiadóablakból. – Kicsit kijött a gyakorlatból. Azt hiszi, elég ránéznie valakire azzal a szempárral. Pedig a nők értékelik a jó modort, mindig mondom neki.

Felnevettem. A hang hallatán a srác tekintete az enyémre villant, és megint megéreztem. A villámcsapást végig a gerincemen.

– Szóval ezt bírják a nők? A jó modort? – A hangja mélyen zendült, végigsiklott a kulcscsontomon, a vállamon.

Ismertem ezt a hangot. Flörtölt. Visszafogottabb volt, mint amihez hozzászoktam – hiányzott belőle az ajtóstul a házba rontó csajozós duma és az „úgysem tudsz nekem ellenállni” pöffeszkedés –, de ott volt. Felhívás keringőre. Az egyik szereplő nyitómondata egy improvizált színjátékban. Felőlem flörtölhettünk. A flörtölésben jó voltam. Bizsergett az ajkam; az egyik sarkában vigyor játszott.

– Más nők nevében nem beszélhetek, de ez a példány örömmel fogadna egy étlapot. – Közelebb hajoltam. – Légy oly szíves!

– Okézsoké.

De nem tett eleget a kérésemnek. Ehelyett lereszelt egy szál friss tormát, ami az orromat csiklandozta, és két citromkarikával együtt egy osztrigakör közepére helyezte. Elém csúsztatta a tányért meg egy üveg csípős szószt. Hat fényesen ragyogó Malpeque osztriga.

– A ház ajándéka.

– Tényleg?

A bárpult túlsó vége felé sétált. Sötétkék, felhajtott szárú farmert viselt, és fekete-fehér kockás Vans csukát. A bicepszét bámultam, ahogy kitöltött egy korsó sört. Aztán letette elém a párás poharat.

– Parancsolj… – Itt megakadt.

– Lucy.

– Parancsolj, Lucy!

– Köszönöm… – intettem neki.

Egy konyharuhába törölte a kezét, a tekintete az enyémre szegeződött, mintha mérlegelne valamit, mielőtt válaszolna.

– Felix – bökte ki egy pillanat múlva.

– Általában nem szoktam sört inni, Felix.

– Ez áfonyás ale, itt a szigeten készült. Kóstold meg!

Belekortyoltam. Jéghideg volt, és enyhén savanykás.

– Kösz. – Letettem a poharat. – És igazad volt. Nem vagyok idevalósi. Torontóban élek – vallottam be, miközben felkaptam egy osztrigát.

– Toronto – ismételte, bár inkább hangzott Terrantának. Ünnepélyesen bólintott. – Őszinte részvétem.

Görbe mosolyt villantottam rá.

– Ugyan már! Én bírom. Általában. Jártál már ott?

– Egyszer – felelte. – Csak egy éjszakát töltöttem ott, de épp elég volt.

Hümmögtem. Torontót meg lehetett szokni, igaz, már hét éve éltem ott, és nem biztos, hogy maradéktalanul sikerült. Megpakoltam az osztrigát egy csipetnyi tormával, meglöttyintettem egy csöpp citrommal, majd tisztelgésképpen Felix felé emeltem, és csukott szemmel lecsúsztattam a torkomon. Megcsapta a nyelvem a friss óceáni só, és vele együtt egy emlék.

Bridget meg én a lakásunkban tavaly ősszel. Épp akkor költöztünk össze, a hétvégét kipakolással és agyalással töltöttük. Hogyan illenek össze a cuccaink? Mi hogyan illünk egymáshoz? Vasárnap estére megállapítottuk, hogy van két konzervnyitónk, nulla dohányzóasztalunk, egy futonunk röhejesen kényelmetlen kerettel, továbbá egy életre elegendő IKEA-s teamécsesünk.

Porosan, koszosan feküdtünk a padlón, amikor Bridget felpattant, és zokniban elcsúszkált a konyhába. Kihúzott egy doboz Prince Edward-szigeteki Malpeque-et a hűtőből. Bridget nem szokványos huszonéves volt saját kagylóbontó pengével, de én még sosem kóstoltam osztrigát. Nem találta a kést az újságpapírhalmok, a műanyag fóliák és kartonok káoszában, így hát egy csavarhúzóval feszegette fel őket, amit a szerszámosládájából túrt elő. Az arca rózsás színt öltött az erőfeszítéstől.

„Ha valaha találkozol a családommal – nyögte, miközben kihalásztam egy kagylóhéjszilánkot az osztrigámból –, esküdj meg, hogy a büdös életben nem árulod el nekik, milyen szar munkát végeztem ezekkel!”

Egy éve voltunk barátok, és a nénikémet leszámítva már így is ő lett számomra a legbecsesebb ember a világon, de azon az éjszakán még jobban beleszerettem Bridgetbe.

Neki is itt kellett volna lennie. Az első osztrigámnál a Prince Edward-szigeten. Aznap reggel még láttam őt, de a hiánya hirtelen olyan erővel tört rám, hogy a torkom is belesajdult.

Amikor újra kinyitottam a szemem, Felix engem bámult. Meg mertem volna esküdni rá, hogy egy csipetnyi fájdalmat láttam a tekintetében – a kék felszín alatt megbúvó melankóliát. De azon nyomban el is tűnt, aztán a szája egyik sarka felfelé görbült.

– Jó? – kérdezte.

– Nagyon.

Fészkelődni kezdtem, keresztbe tettem a lábam. Éreztem, ahogy a forróság felkúszik az arcomon. Az érzelmeimet a mellkasomon viseltem élénkvörösben. A mellem völgyéből indult ki, és a nyakamig kúszott. Felix tekintete lefelé siklott, és a kulcscsontom alatt díszelgő anyajegyek hármasán landolt.

– Szóval, mi szél hozott a szigetre?

– Csajos kiruccanás.

Bridget ötlete volt. Hogy végre elmondom a szüleimnek, hogy otthagytam a PR-os munkámat, aztán elmegyünk nyaralni a családjához a szigetre. Két hét tele osztrigával, homokkal és az óceánnal. Két hét a totális kikapcsolódásra, amikor nem kell aggódnunk semmi miatt. Úgy éreztem, a kapcsolatunk új szintre lépett. Egy éve szobatársak voltunk, előtte egy évig barátok, de az ember sosem ismer meg valakit igazán, amíg nem találkozik a családjával. Én alig vártam, hogy megismerjem Bridgetét. Ő volt a legmagabiztosabb, legeszesebb, legnagyszívűbb ember, akit ismertem, és látni akartam, honnan jött.

Felix látványosan a mellettem álló üres székekre sandított.

– És menet közben elhagytad a barátnődet?

Bridget szülei épp a barátaikat látogatták Új-Skóciában, csak a következő héten terveztek hazatérni, az öccse pedig nem válaszolt a magányos érkezésemmel kapcsolatos üzenetekre vagy hívásokra. Úgy volt, hogy elfurikázok a házukhoz, és beengedem magam.

„Kerüld meg a házat, és menj fel a teraszra! – igazított el Bridget. – Van egy pótkulcs a varangyszobor alatt.”

Az egyedüllétet legalább annyira utáltam, mint az egy helyben ücsörgést, és nem akartam a délután hátralévő részét a Clark-hajlékban lustálkodva tölteni, miközben a szüleim nemtetszése visszhangzik a ház csendjében. Így hát a bérelt kocsival a charlottetowni reptérről egyenesen a Shack Malpeque-hez hajtottam.

– Holnap érkezik – feleltem, állva Felix tekintetét.

Feldolgozta magában az információt, fejét hunyorogva oldalra billentette, aztán felvette a kését. Néztem, ahogy percek alatt három tucat osztrigát pucol meg, keze lenyűgöző gyorsasággal dolgozott. Már kezdtem azt hinni, hogy rosszul ítéltem meg őt, amikor megszólalt, és a pillái alól a tekintetemet kereste.

– Van valami terved a barátnőd érkezése előtt?

Talán a sör vagy az új hely mámora tette, mert máskülönben sosem voltam ilyen határozott vagy ennyire biztos abban, mit akarok.

– Nem – feleltem Felixnek. – Nyitott vagyok mindenre.

A szeme tágra nyílt, aztán elkáromkodta magát. Egy vércsík kanyargott lefelé a kezén. Felkaptam egy marék papírszalvétát, és sietve megkerültem a pultot.

– Jól vagy?

Felemelte a bal csuklóját, én pedig rászorítottam a szalvétákat.

– Lehet, hogy össze kell varrni.

– Csak egy karcolás.

A karját tartva közelebb léptem, és óvatosan nyomást gyakoroltam a vágásra.

– Szűz Mária szerelmére! – kiáltott oda a pincérnő. – Takaríts fel, aztán ki innen!

Még mindig a karját szorongatva követtem Felixet egy szűk kis irodába, ahol talált egy elsősegélydobozt az íróasztal fiókjában.

– Ilyesmi gyakran előfordul veled? – tudakoltam, miközben betekertem gézzel a csuklóját. Éreztem a lehelete melegét a bőrömön.

– Nem, Lucy. Ritkán közlik velem gyönyörű nők, hogy mindenre nyitottak, miközben egy éles tárgyat tartok a kezemben.

Elmosolyodtam.

– Mi a helyzet a tompákkal?

– Attól tartok, úgy sem.

– Nagy kár – motyogtam, nem mintha hittem volna neki. Az arca a lélegzetelállító és a durva határán táncolt. Aztán ott volt a haja meg a bicepsze. Alaposan megnéztem a hátsóját is, ami szintúgy páratlannak bizonyult. Lefogadom, hogy jó néhányan próbálták már felszedni őt basztrigás szóviccekkel. Én legalább ötöt kiötöltem, mióta besétáltam az étterembe.

Leragasztottam a kötést, de képtelen voltam rávenni magam, hogy elengedjem.

– Biztos nem akarod megnézetni? – kérdeztem. – Elvihetlek a kórházba.

– Semmi baja a karomnak. – Lehajolt, hogy találkozzon a tekintetünk.

Szikra. Sistergés. Sercegés.

– Mi lenne, ha inkább hazavinnél, Lucy?

A hazaúton alig szóltunk egymáshoz, de a kocsi levegője zsongott a várakozástól. Éreztem, ahogy Felix szinte felfal a tekintetével. Az arcomat, a vállamat. Lejjebb. Biztos voltam benne, hogy látja a nyakamban lüktető pulzusomat.

Ideges voltam, a gyomrom úgy kavargott és repdesett, akár a sirályok a végtelen égbolton. Huszonnégy évesen már volt részem kötöttségek nélküli kalandokban. Alkalmi flörtök, légyottok, egyéjszakás hancúrok, pár hetes huncutkodás – a lazaság volt a specialitásom.

De ez most másnak érződött. Veszélyesebbnek. Nem vacsoráztunk együtt, nem mentünk el piálni. Nem gugliztam rá. Nem tudtam a vezetéknevét, vagy hogy hány éves. A húszas évei elején járhatott? Csak annyit tudtam Felixről, hogy irtó dögös, hogy úgy bontja az osztrigákat, ami felér egy előjátékkal – és hogy le akar velem feküdni.

Rákanyarodtam a felhajtójára, egy üde zöld mezőn keresztül tekergőző, vöröslő földútra. A keréknyom mentén rózsaszín és lila virágok pompáztak. Túljutottam egy kanyaron, majd még egyen, mire egyszerre egy ház úszott be a látómezőmbe. Büszkén magasodott a távolban, fakószürke cédruszsindelyekkel és két végén drámai ormokban kicsúcsosodó tetővel. A burkolat frissen fehérlett, a bejárati ajtó vidám sárga árnyalatban játszott. Mögötte a kékesen csillogó óceán terpeszkedett.

– Itt laksz? – hüledeztem, miután leparkoltam. A virágágyások fantasztikusak voltak. Torontóban már véget ért a bazsarózsaszezon, itt azonban még teljes pompájukban díszelegtek, tömkelegével. Rózsák tengere. Élénk rózsaszín klemátiszok nőtték be a lugast. Tátikák. Borzas kúpvirágok. Felixhez fordultam. – Ez a te kerted? – De már kiszállt a kocsiból.

Megkerülte a motorháztetőt, kinyitotta az ajtómat, és a kezét nyújtotta. Atlanti levegő töltötte meg a tüdőmet, egy légáramlat a szoknyámat korbácsolta a lábam körül. Kacagva igyekeztem leszorítani, de Felix magához rántott. Megfeledkeztem a bazsarózsákról. Pár centivel magasabb volt nálam, és tökéletesen passzoltunk egymáshoz, orr az orrhoz, mellkas a mellkashoz, csípő a csípőhöz.

– Nem így képzeltem a mai napot – susogtam.

– Nem?

Az ajka az enyémet súrolta, aztán a nyakamra vándorolt. Hátrahajtottam a fejem, és a felettem repkedő kócsagot bámultam.

– N-nem.

A borostája a bőrömet csiklandozta, ahogy a szája utat talált az anyajegyek háromszögéhez. Apró csókot lehelt rájuk, majd a nyelvével beléjük kóstolt. Megborzongtam.

– Nem tájékozódtál kellően – duruzsolta. Ajka a fülemhez vándorolt. – Mindig így köszöntjük a gyönyörű, távolról érkező nőket; ez a szigetlakók hagyományos üdvözlése.

Nevetés szakadt fel a torkomból.

– Ha ezt tudom, hamarabb eljövök.

A tenyere a tarkómra simult.

– Szerintem tökéletes az időzítés.

Csupán egy leheletnyi tér maradt köztünk; egy türelmetlen másodpercig bámultuk egymást, mielőtt felszámoltuk volna. Mohón akartam, de lassan, lágyan, tétován indult a csók, amíg Felix nyelve becsusszant az ajkaim között. Közelebb hajoltam, ujjaim a hajába túrtak. A szájába szívta az alsó ajkamat, mire felnyögtem. Aztán ott termettek a fogai, az ajkamat karcolták. Nem harapott durván, de eléggé meglepett ahhoz, hogy kinyissam a szemem.

Kissé hátrébb húzódott, tekintete ködösebb volt, mint korábban.

– Túl sok?

Megérintettem a számat, és megráztam a fejem.

– Még!

Bevezetett a házba, és mielőtt rácsodálkozhattam volna a kilátásra, újra csókolózni kezdtünk. A pólója szegélye után nyúltam, épp amikor meghallottam a cipzáram fémes kattogását, aztán vetkőzve, a ruháinkban botladozva felbotorkáltunk a szobájába, összeakadó végtagok és hangos kacajok eszeveszett kuszaságában.

Együtt zuhantunk az ágyára, immár meztelenül. Felix teste csupa kemény vonal és izmos domborulat volt, mintha aerodinamikai szakemberek tervezték volna. A válla széles, a mellkasa kötött, és sötét szőrszálak pettyezték. Ujjaimmal végigsimítottam bronzos bőrén, megcsodáltam feszes hasizmait.

Nem igazán figyeltem meg a szobáját, csak a Széles Sargasso-tenger kopott példánya tűnt fel az éjjeliszekrényen, ami azonnal megragadta a tekintetem, miközben végigcsókolta a testemet. Egy pillanatra belém hasított, milyen szokatlan olvasmány egy húszas éveiben járó pasi számára, de mikor az álla a combom belső felét súrolta, többé már nem érdekelt a szobája berendezése.

Lefelé ereszkedett a nap, királykék és narancssárga csíkok hullámoztak az égen, amikor elhatároztuk, hogy kajaszünetet kell tartanunk. Felix vacsorát készített. Vastag karéj, vajjal megkent, ropogós kenyér. Az egyik tányéron lédús paradicsomkarikák, sózva, olívaolajjal meglocsolva. A másikon hideg grillcsirke. Cheddar sajt. Főtt kukorica. Paradicsomos-sajtos szendvicseket csináltunk, és az egész tányér csirkét elpusztítottuk az öbölre néző teraszon. Ő bokszeralsóban, mindketten fehér pólóban, amit egy fiókra való hasonló közül halászott elő.

A következő alkalommal nem jutottunk fel az emeletig. Még csak a házig sem. Felixnek olyan íze volt, akár az érett paradicsomnak, amit vacsorára ettünk – a nyár és a só frissítő robbanása a számban.

Még – ismételgettem. Még.

Reggel Felix karjával a derekamon ébredtem, a teste az enyémhez simult. Így merülhettünk álomba, bár nem emlékeztem rá. Mozdulatlanul feküdtem, nem akartam felébreszteni, nem akartam szembesülni a reggel elkerülhetetlen cikisségével. Múlt éjjel elvesztettük az eszünket. Idegenek voltunk, akik úgy viselkedtek, mint a szerelmesek, akik rég nem találkoztak. Azt hiszem, Felixnek éppúgy szüksége volt a hétköznapokból való kiszakadásra, mint nekem. Napfényben viszont biztosan mindketten zavarban leszünk. Ám aztán megéreztem a borostája sercegését a vállamon, az ajka finom érintését a nyakamon. És kicsit sem volt kínos. Inkább lassú, lusta és édes, mint amikor a meleg karamellaszósz lefolyik a gombóc fagyiról.

Amikor végül sikerült elszakadnunk egymástól, és közöltem, hogy indulnom kell, Felix azt mondta, ne siessek.

– Lezuhanyozhatsz, ha szeretnél – ajánlotta. – Kávét vagy teát kérsz?

Így hát maradtam. Lezuhanyoztam. Felix teát ivott, én kávét.

– Mikor kell indulnod a barátnődért a reptérre? – kérdezte. A tornácon voltunk, ő a karosszékben, én a kerti kanapé sarkába húzódva, ahol előző este egymásnak estünk.

– Attól tartok, hamarosan. Pont délben száll le a gépe.

Felix megfújta a teáját, gőz gomolygott fel a bögréből.

– Jól éreztem magam az este – mondta, ahogy az enyémre emelte a tekintetét. – Tudom, hogy két hétig vagy itt, de…

A szavába vágtam.

– Felix, a múlt éjjel… – Őrjítő volt. Frenetikus. És egy életre tönkretett, valószínűleg. Valójában a legjobb szex, amiben valaha részem volt. – Hát… te is ott voltál. Tudod, milyen volt.

A tekintete a mellkasomról kiinduló pírra tévedt, és megállapodott az anyajegyek trióján.

– Ott voltam.

Azt akartam, hogy tudja, egy hullámhosszon vagyunk. Semmi szükség arra a beszélgetésre.

– Csak azt akarom mondani, hogy egyetértek. Óriási volt. Ötcsillagos. De tudom, hogy csak egyszeri alkalom.

– Vagy inkább négyszeri. – Felbukkant egyetlen gödröcskéje.

– Igaz – bólintottam, és találkozott a tekintetünk.

Szikra. Sistergés. Sercegés.

Megköszörülte a torkát.

– Hol szállsz meg? Ha akarod, adhatok pár tippet itteni helyekről. Van egy listám arra az esetre, ha valaki megkérdezné az étteremben. A telómat a haverom kocsijában felejtettem, de majd átdobom, ha ma visszaadja.

– Igazából tök jó lenne. – A telefonomért nyúltam, és megnyitottam a Bridgettel folytatott üzenetváltásunkat. – A barátnőm itt nőtt fel, de már évek óta Torontóban él. – Felolvastam a szülei régi háza, a Summer Wind címét, aztán Felixre pillantottam.

Úgy bámult, hogy még pislogni is elfelejtett, és hirtelen elsápadt.

– Mi az?

Beletelt néhány másodpercbe, mire megszólalt.

– Biztos vagy benne?

– Asszem. – Újra felolvastam a címet. – Miért? Ismered?

A tekintete az arcomat pásztázta.

– Te vagy Bridget barátja – állapította meg. – Úgy tudtam, csak jövő héten érkezel.

Válaszra nyitottam a számat, de aztán észrevettem a zöld varangyszobrot a tolóajtó mellett. A gyomrom gyorsan és keményen zuhant, akár egy üllő a szakadék széléről.

– Ó, te jó ég…

Bridget mindössze három szabályt fektetett le nekem az útra.

Az első. Egyél annyi osztrigát, amennyi beléd fér!

– Te vagy Bee – lehelte Felix.

Megráztam a fejem, holott jól mondta. Én voltam Bee.

A második. Hagyd magad mögött a várost!

Elszakítottam a tekintetem a kerámiavarangyról, amely alatt tudtam, hogy egy kulcs lapul.

– Te meg Wolf – motyogtam. – Te vagy Bridget… – Az émelygés olyan szédítő erővel tört rám, hogy nem tudtam befejezni a mondatot. Remegő kezemet a számhoz kaptam.

És a harmadik. Ne szeress bele az öcsémbe!

– Igen – felelte Felix. – Bridget a nővérem.

EGY
MOST
KILENC NAPPAL BRIDGET ESKÜVŐJE ELŐTT

Homlokráncolva méregetem az asztalon előttem heverő rajzot. Részletesebb, mint a szokásos vázlataim. Néha, csak úgy felvágásból, az ügyfél szeme láttára papírra vetek egy gyors skiccet. Viszont már több mint öt éve dolgozom virágokkal, így nincs szükség a boltívek és hüpék felvázolására. Ezúttal azonban gondosan megrajzoltam minden egyes levelet és szirmot, zölddel, kékkel és fehérrel árnyalva őket. De még mindig nem stimmel. A virágkapuk megálmodása a specialitásom, és ennek lenyűgözőnek kell lennie. Lélegzetelállítónak. Tökéletesnek. Mert ez az a boltív, amely alatt Bridget és Miles megfogadják, hogy örökké szeretni és támogatni fogják egymást, a barátaik és a családjuk színe előtt. Itt csattan el az első csókjuk házaspárként. Bridgetet ugyan az apja kíséri az oltárhoz, de úgy érzem, mintha részben én adnám férjhez őt. A legjobb barátnőmet, akiből hamarosan feleség lesz.

– Valami hiányzik. Kell még egy kis drámaiság – mondom Farah-nak. Ő a helyettesem a Kikeletnél, majdnem olyan régóta dolgozik itt, mint én. Valójában költő, kifogástalan ízléssel és kreatív lélekkel megáldva, aminek a nénikém nem tudott ellenállni. Farah azt mondja, a virágkötészet támogatja az alkotásban. Előszeretettel sminkel magának fekete, füstös szemet, és bújik rikító ruhákba. Ma épp neon narancssárga biciklissortot visel.

Megpördülök a székemen, hogy szembenézzek vele.

– Na, mit mondasz?

Hümmög, a papírokat rakosgatja, míg végül a Bridget esküvőjére készült összes vázlatom – az asztaldíszek, a csokrok, a hajtókatűk, a virágfüzérek és különféle egyéb összeállítások – felsorakozik előttünk.

– Annyi gizgazzal tömöd tele, hogy a vendégeknek nem is marad hely.

Farah modora a közöny és a lenézés között ingadozik. Több hónapnyi közös munkába telt, mire teljes valójában megláthattam a mosolyát, a cuki rést az elülső fogai között, majd újabb hónapokba, mire rájöttem, hogy többnyire csupán szándékosan pimaszkodik. Mindennap magával hozza a melóba a fekete labradorját, Sylviát. Igazi szerető kutyamama. Sylvia most is az asztal alatt durmol, az orrát a lábamra hajtja.

– Szerinted túlzás? – bizonytalanodom el.

Összeszűkülő kávébarna szemével rám sandít.

– Máskor nem szoktad így túlagyalni a tervezést.

Ez igaz. Stacy néni megmutatta nekem, hogyan kell szakszerűen gondozni a virágokat, mind a kertben, mind a vázákban, és boldogan hagyományozta rám a trükkjeit. De a színek és formák egyensúlya iránti érzékem, nos, az veleszületett. Ha elfog az ihlet, és a kezem átveszi az irányítást az agyamtól, az maga a varázslat. A szárakat szaporán metsző olló csattogása a legszebb zene füleimnek.

„Jó szemed van, drágám – mondogatta a nénikém. – Ez tehetség, amit nem lehet tanítani.” Stacy színésznő volt, mielőtt virágkereskedő vált belőle. Hírnevét az Aki bújt, aki nem című kanadai tinisorozatban játszott, minden lében kanál olasz rokon szerepével és a Stratford Színházi Fesztiválnál töltött három évadával szerezte. Tele volt életbölcsességekkel, és ezeket lelkesen osztogatta is.

– Tudom – nyögöm Farah-nak. – De… – Elhal a hangom.

– Bridgetről van szó – fejezi be helyettem.

– Igen, Bridgetről van szó.

A legjobb barátnőm úgy beszél, mint egy matróz, a mellkasában oroszlánszív dobog, emellett ijesztő rajongást táplál a listák, címkézők és táblázatok iránt. Hamisítatlan Bridget módra, sebészi pontossággal felügyelte az esküvőszervezés minden egyes mozzanatát. Van egy színkódolt mappája meg egy közös Google-naptár is a számtalan találkozóhoz. Ehhez a vőlegénye, Miles és én is hozzáférést kaptunk, csakúgy, mint a beszállítók és a násznép elérhetőségeit tartalmazó fájlokhoz, a napra lebontott időbeosztásához, valamint a szertartásra összeállított zenei listákhoz.

A virágok az egyetlen olyan részlet, ahol lemondott az irányításról. Szabad kezet adott Farah-nak meg nekem, mi pedig órákon át tervezgettük, hogyan lehetne a Gardiner Múzeumot a legpompásabb üvegházzá varázsolni. Peóniák és rózsák, liliomok és boglárkák, borostyán, fátyolaszparágusz és magnólialevelek.

Bridget imádni fogja, bármit is csinálok. Ő a leglelkesebb támogatóm, a legnagyobb szurkolóm. Tulajdonképpen az egyetlen, most, hogy a nagynéném elment. Az egyedüli ember az életemben, aki a szeretetét és támogatását önként, feltételek nélkül adja. Jobban hisz bennem, mint én magamban. Az esküvői virágdekoráció lehetőséget teremt arra, hogy köszönetet mondjak, hogy megháláljam neki mindazt, amit értem tett. Felül fog múlni mindent, amit valaha is alkottam. Ez az én ajándékom neki. És azt akarom, hogy elsírja magát a gyönyörűségtől.

Egy frusztrált bumm kíséretében óvatosan az asztalnak koppantom a fejem, megriasztva ezzel Sylviát. Cserébe megvakarom a füle tövét, erre újra visszakucorodik.

Megszólal az ajtó feletti csengő, mire felkapom a fejem, és mosolyogva pillantok a belépő fiatalemberre. Elegáns öltözéket visel, és idegesnek tűnik. Első randi talán? Az is lehet, hogy fontos alkalom. Eljegyzés? Van érzékem az ilyesmihez; Farah meg köztem hallgatólagos fogadás zajlik, kinek sikerül többször eltalálni. Talán megkéri a szerelmét, hogy költözzön hozzá?

– Üdv! – szólítom meg. – Segíthetünk valamiben?

– Igen. Virágot szeretnék venni.

Érzem Farah-n, hogy legszívesebben a szemét forgatná.

– Akkor jó helyen jársz. Különleges alkalom? Kinek viszed?

– A barátom anyukájának. Nem tudom, mit szeret.

– Első találkozás a szülőkkel? – kérdezi Farah.

– Igen.

Önelégülten mered rám. Pedig olyan közel jártam.

– Hatra van foglalásunk egy étteremben az utca végén – magyarázza. – Megláttam a táblájukat, és akkor jöttem rá, hogy talán illene vinnem neki valamit.

Az órára sandítok. Öt negyven. Ez furcsa. Bridgetnek már itt kellene lennie. Háromnegyedre beszéltük meg a találkozót, de legtöbbször korábban érkezik. Ma este lesz az utolsó ruhapróbája a butikban, egy háztömbnyire innen. Együtt sétálunk át, elhozzuk a ruhát, aztán beülünk valahová vacsizni.

– Majd én segítek – ajánlkozik Farah, azzal feláll. Mély beletörődés és bölcsesség árad a hangjából, amikor a vásárlókhoz beszél. Soha nem tudnám utánozni. Én túl izgága vagyok, fogvillantós mosollyal.

Az általunk kötött csokrokhoz vezeti a srácot. Már csak három maradt, szerencsés, hogy egyáltalán van miből válogatnia. A nap végére gyakran kifogyunk.

Miközben segít a választásban, én visszatérek a rajzomhoz. Fél szemmel hunyorítok, elképzelem Bridgetet fehérben, Milest az öltönyében. Bridget ruhája egyszerű, elegáns darab. Ez az egyik oka, amiért úgy érzem, a virágkapunak hatásosabbnak kell lennie. Ha az öltözéke extravagáns lenne, ügyelnék rá, hogy a dekoráció ne szárnyalja túl. A ruha ugyan lenyűgöző, de nincs rajta egy gramm csicsa se. Még csak fátylat sem fog viselni.

Fátyol.

Felkapom a ceruzámat, elkezdem egy boltív vázlatát, amely vízesésként zuhan alá, és egészen a földig ér. Akár egy növényfolyam. Virágfátyol.

Észre sem veszem, hogy Farah a vállam fölött kukucskál, mígnem megszólal.

– Flancos.

– Tökéletes.

– Tökéletes – helyesel.

A következő lépés, hogy összeírjam, mi mindent kell megrendelnem, de még van időm. A virágpiacot, ahol a heti nagybevásárlást intézem, kedd reggel tartják, így még öt napom maradt dönteni. És most, hogy kialakultak a fejemben a végleges tervek, a holnapi feladatra koncentrálhatok. Az ajkamat harapdálom.

Farah, mintha olvasna a gondolataimban, megkérdezi:

– Van valami, amit át akarsz futni a megbeszélés előtt?

Lilliannel reggelizem, a Cena, Toronto egyik legelőkelőbb vendéglátóipari csoportjának rendezvényszervezőjével. Az újságban olvasott a Kikeletről, és felkért bennünket, hogy vállaljuk el virágkompozíciók beszállítását a Cena összes éttermébe. Nyolc van belőlük, az egyik éppen abban a puccos szállodában, ahol találkozunk. A péntekem tehát egy harmincdolláros omlettel és egy olyan szerződéssel kezdődik majd, ami megváltoztathatja az egész életemet.

– Á, nem szükséges – felelem.

Biztosan tudom, hogy aláírom azt a papírt, bár nem tagadhatom, nyugtalanít a gondolat. Vajon azért vannak kétségeim, mert a vállalati megrendelések nem igazán tesznek boldoggá – rengeteg egyforma váza, ötlettelen, személytelen az egész –, vagy attól félek, hogy ez túl nagy falat lesz nekem? Jelenleg itt van Farah és két részmunkaidős kolléga, de ha megkötöm az üzletet a Cenával, ahhoz két-három teljes munkaidős alkalmazott kell. Imádok virágokkal pepecselni, viszont a főnökösködés nem nekem való. A nehéz beszélgetések számomra… nehezek. De ha az önbizalomhiány és a félelem tart vissza, még egy okkal több, hogy fejest ugorjak a dologba. Ráadásul a szerződés aláírása azt is jelenti, hogy végre adhatok Farah-nak egy jól megérdemelt, jelentős fizetésemelést.

– Izgatott vagyok – bököm ki. – Ugyanakkor kimerült is. Hetek óta nem alszom jól. – Túl sokat agyalok, ahelyett, hogy aludnék.

– Talán ha kivennél egy napot…

– Tudod, hogy nem tehetem. – Már most ki sem látszunk a melóból.

Felmordul.

– Akkor ma este ne maradj ki sokáig! Ha nem pihensz eleget, használhatatlan vagy.

Az ajtóhoz lép, elfordítja a reteszt. Az órára pillantok, és meglepetten konstatálom, hogy már elütötte a hatot. Bridget bő tíz perc késésben van. A barátnőm sosem késik. Ő a legmegbízhatóbb ember, akit ismerek.

Hét éve a legjobb barátnőm, és ez alatt az idő alatt pontosan egyszer késett el. Arról a bizonyos első kiruccanásunkról. Egy sorsdöntő pillanatban.

– Ez fura – motyogom, és próbálom elfojtani a hangomba szivárgó félelmet. Bridget jól van. Jól kell lennie.

– Biztos dugóba került – jegyzi meg Farah. De érzékelem a szavaiból sugárzó bizonytalanságot.

– Talán.

Bridget a Sunnybrook kórház PR-alelnökeként dolgozik, és pontban ötkor le akart lépni a melóból, hogy bőven maradjon ideje ideérni még az ilyentájt jellemző csúcsforgalomban is.

Küldök neki egy üzenetet, de nem válaszol.

Hat után tíz perccel eluralkodik rajtam a pánik. Kinyitom a bejárati ajtót, kilépek a fülledt augusztusi estébe. Végignézek a Queen Street Easten, Bridget fehér-arany loknijait keresve. Már akkor beleszerettem a hajába, mielőtt egyáltalán két szót váltottunk volna egymással – a tarkóját bámulva egy össznépi céges rendezvényen. Az esküvőre platinaszőkére festette, de én jobban szeretem a természetes, lágyabb árnyalatát. Késő nyári szénakazalra emlékeztet.

Toronto többi részéhez hasonlóan Leslieville is az ehhez hasonló forró éjszakákon mutatja a legbarátságosabb arcát. Három piros villamost látok sorban egymás után nyugat felé araszolni, egy vén basset houndot egy babakocsiban, meg egy kisgyereket, aki egy tölcsér olvadó fagyit tart a kezében, arcát és kezét fényeszöld mentás maszat borítja. De Bridgetnek semmi nyoma.

Mikor visszalépek, Farah épp a másnapi kiszállításra szánt csokrokat számolja, én meg felkapom a seprűt, és elkezdem összeseperni a leveleket, szirmokat és szalagfoszlányokat.

Farah felém rázza hosszú ujját, karmai hegyén neonsárga csíkkal.

– Ezt most azonnal hagyd abba! Nincs szükségem segítségre.

– Tudom, de ha már itt vagyok… – Nekem viszont szükségem van a figyelemelterelésre.

– Ülj le! Lazíts harminc teljes másodpercig! Kikészít az idegbajod.

Újra az órára nézek. Hat tizennyolc. A szívem őrülten kalapál. Bridget nem hagyna ki egy akkora horderejű eseményt, mint az utolsó ruhapróbája.

– Hatra a butikban kellett volna lennünk.

Felhívom a boltot. Lehetséges, hogy félreértettük egymást, és ott találkozunk Bridgettel? De nem – közli a sértődött eladó, aki felveszi a telefont –, Bridget nincs ott. Sőt, húsz perc késésben vagyunk, hétkor zárnak, ráadásul csúcsszezon van, ha nem tudnám. Sűrű bocsánatkérések közepette biztosítom, hogy hamarosan ott leszünk.

Befejezem a söprögetést, és kihúzok egy zsámolyt. Remegő ujjakkal újabb üzenetet pötyögök Bridgetnek, aztán megnézem a híroldalakat, nem jelentettek-e balesetet a szokásos útvonalán.

– Lucy – szólal meg Farah. Nem tetszik a hangjába vegyülő gyöngédség.

A nagynénémet már elveszítettem. Nem veszíthetem el Bridgetet is.

Valami nagyon nincs rendben.

Újra felállok, téblábolni kezdek. Sylvia egy pillanatig figyel, aztán feltápászkodik az asztal alól, hogy mellém szegődjön.

Eltelik életem leghosszabb öt perce, végül megrezzen a mobil a tenyeremben. Valami gurgulázó hang hagyja el a torkomat, félúton a zokogás és egy megkönnyebbült sóhaj között, amikor megpillantom a barátnőm nevét a kijelzőn.

– Bridget, hol vagy? Minden oké?

Akadozik a hang, alig hallható a mikrofonba süvítő széltől.

– Nem hallak. Te hallasz engem?

– Bee?

Recseg a vonal. Egy tolóajtó hussanását hallom, aztán a zúgás abbamarad.

– Bee? – Legjobb barátnőm hangja immár tisztán cseng a vonal túlsó végén, valami mégsem stimmel. Olyan megtörtnek érződik. Elesettnek.

– Mi folyik itt? Hol vagy? Fél órája a próbán kellene lennünk.

– Itthon vagyok – feleli. – Summer Windben.

Beletelik pár másodpercbe, mire értelmet nyernek a szavai.

– Hogy… mi? – A pulzusom dübörög a fülemben. – A családod jól van? A szüleid? Vagy… – Fegyelmezem magam, nehogy a rossz nevet használjam. – Wolf?

Hallom, ahogy szipog, és visszatartom a lélegzetem.

– Persze. Jól vannak. Csak azt hittem, hogy itt lesznek. Nekem nem szóltak.

– Nem tudlak követni, Bridge. Miről nem szóltak?

– Úgy döntöttek, kocsival utaznak le Torontóba az esküvőre. Összekötik valami nyaralásfélével – szipogja egyre inkább elvékonyodó hangon. – Tudod, milyenek.

Tényleg tudom. Bridget szülei spontán típusok, pont a lányuk ellentétei. Amitől a falra tudna mászni. Épp ezért nem csak baromi szokatlan, hogy Bridget fogta magát, és elutazott a szigetre. Rendesen aggasztó.

– Oké. De, Bridget, te miért vagy Prince Edwardon? Kevesebb mint két hét van az esküvődig.

Ma este lett volna a ruhapróba. Úgy volt, hogy holnap átmegyek a lakására, Miles rittyent egy puccos vacsorát, amíg segítek Bridgetnek véglegesíteni az ülésrendet és a fotósnak szánt instrukciókat. Aztán a hétvégére lánybúcsút szerveztem neki.

– Tudom. Tudom. De ki kellett szabadulnom, Bee. Haza kellett jönnöm. – Szaggatott sipításokként törnek ki belőle a mondatok, emellett úgy hadar, hogy a végét alig értem. – És rád is szükségem van.

– Mármint ott? A Prince Edward-szigeten?

Farah szemöldöke felugrik a hajáig.

– Őszintén, nagyon-nagyon. Gyere el, légyszi! – esdekel. Újabb szipogás. – Holnap indul egy gép, amin még van hely. Most nézem a honlapot.

– Azt akarod, hogy holnap utazzak a Prince Edward-szigetre? – Tátott szájjal Farah-ra meredek. Sylvia félrebillentett fejjel ücsörög a lábánál.

– Kérlek, Bee! Gyere ide, légyszi! Szükségem van rád.

Hosszú a lista, hogy miért ne mondjak igent. Kezdve a holnapi Cena-találkozóval. Aztán a virágpiaccal kedden. Nem tudom, hogy a részmunkaidős kollégák tudnak-e vállalni extra műszakokat. Bridget esküvőjére is fel kell készülni.

De ő sosem kér segítséget. Sosem szorult rá. Tudom, hogy a világ minden kincsénél jobban szeret, de nincs rám szüksége úgy, ahogy nekem őrá. Kivéve most. A pokol mélyére is lemennék, ha a segítségemet kérné. Kizárt, hogy nemet mondjak.

Farah-ra nézek.

– Menj! – suttogja.

– Oké. – A fejemet rázom. El se hiszem, hogy ezt teszem.

– Eljössz Prince Edwardra?

Nyelek egyet.

– Igen – bököm ki. – Megyek.

Hiába van egy baromi jó okom, amiért nem lenne szabad betennem a lábam a szigetre.

KETTŐ
MOST
NYOLC NAPPAL BRIDGET ESKÜVŐJE ELŐTT

A kifutópályát bámulom az ovális ablakból, figyelem, ahogy a rózsaszín bőröndömet a szállítószalagra dobják. A rámpán át a repülőgép gyomrába kerül. Az én gyomrom pedig görcsbe rándul.

– Néhány perc múlva megkezdjük utunkat Charlottetownba, a Prince Edward-szigetre – reccsen fel a kapitány hangja a hangszóróból, én pedig az ölemben tördelem a kezemet. Nem gondoltam volna, hogy újra hallani fogom ezeket a szavakat.

Ahogy a gép felemelkedik, nagy levegőt veszek. Beszív, kifúj. Aztán még egyszer. Nem kellene feszengenem. Azért megyek, mert Bridget válságban van, ennek semmi köze hozzá. Valószínűleg nem is találkozunk. Nyilván a szüleivel ül egy kocsiban, és épp Torontóba tart. Gyáva voltam rákérdezni Bridgetnél, de mindegy is. Egyáltalán nem kellene rá gondolnom. Most csakis Bridget számít.

Elég feldúltnak tűnt a telefonban, de nem akarta elárulni, miért utazott hirtelen haza. Pusztán annyit tudok, hogy a minap érkezett a szigetre, és azt akarja, hogy mellette legyek.

„Bridget igazi csoda az életedben” – mondta egyszer Stacy nénikém, és egyetértettem vele.

Amikor St. Catharinesből Torontóba költöztem a suli miatt, meg voltam győződve róla, hogy egy csomó kapcsolatot alakítok majd ki. Azt mondják, az ember az egyetemen köti a legmélyebb barátságokat – de én négy éven keresztül csak sodródtam a szakmai kommunikáció szakon, és soha nem találtam senkit, akivel úgy igazán megértettük volna egymást.

Miután barátok lettünk, Bridget egyszer elárulta, hogy olykor nagy társaságban érzi magát a legmagányosabbnak, mire azt gondoltam: igen, pontosan. Randizgattam ugyan, és volt egy lazának mondható baráti köröm, azonban a nagynénémen kívül senki sem értett meg igazán. Aztán találkoztam Bridgettel.

Kettőnk mesébe illő története egy szombat este kezdődött. Huszonkettő voltam, és az akkori munkahelyem, egy PR-cég egyik vezetője partit rendezett a házában, a hangulatos Annex negyedben. Egy ódon téglakúria volt toronnyal, széles lépcsősorral. Az udvaron fehér sátor állt papírlámpásokkal, és egy feszített víztükrű medence. Fodros ruhát viseltem, a fejemen pedig a nagynéném kertjében termett virágokból font koszorút. Varázslatos éjszaka volt.

A valóságban persze nem sokban különbözött attól a tivornyától, amire két utcával odébb mentem elsőéves koromban. Elképesztő mennyiségű alkohol fogyott. Senki nem hozott fürdőruhát, de az egyik srác a pénzügyről, úgy, ahogy volt, beugrott a medencébe. A többiek követték. Amikor egy idősebb kolléga a mellemet bámulta, akkorát léptem hátra, hogy kifordult a bokám. A földön kötöttem ki törött cipősarokkal. Ez volt az utolsó lökés, hogy távozzak.

Félig mezítláb bicegtem a Brunswickon, amikor meghallottam egy biciklicsengőt, majd egy rikkantást:

– Hé, Hamupipőke!

Megfordultam, és ott termett Bridget, egy régimódi, piros kerékpáron ülve, rövid, kantáros farmerben, fehér sisakban, smink nélkül. Lenyűgöző volt.

Már ismertem őt a melóból, de még sosem beszélgettünk úgy igazán. Asszisztens volt, akárcsak én, de a megbeszéléseken olyan tekintéllyel szólalt fel, mint aki kétszer annyi tapasztalattal bír.

– Bridget, ugye?

– Aha. És te vagy Lucy Ashby, a lány, aki százszorszépeket rajzol az értekezleteken.

Elmosolyodtam.

– Tulipánokat is.

– Szóval, ez a buli egy kalap fos volt.

– Az. Azt hittem, kevésbé lesz…

– Óriási, kibaszott katasztrófa? – próbált kisegíteni Bridget.

Bólintottam.

A kezemben lévő cipőre bökött.

– Azzal meg mi lett?

– Beszorult a járdalapok közé, és belepottyantam egy medencevíz-pocsolyába. – Megfordultam, hogy megmutassam neki a nedves foltot a fenekemen. – Legalábbis remélem, hogy medencevíz volt. A sarkam meg letört.

– Hol laksz?

– A Jarvis és a Wellesley sarkán.

– Az nincs messze tőlem. Cabbagetownban lakok. Pattanj fel!

Így találtam magam Bridget bicajvázán. Végigsuhantunk a Bloor Streeten, közben hallgattam a történeteit a gyerekkoráról a Prince Edward-szigeten. Egyszer kis híján leestem a röhögéstől. A lakásomhoz érve leültünk a bejárat előtti lépcsőre, és több mint egy órát beszélgettünk.

– Majd foglalok neked helyet a negyedéves értekezleten kedden – mondta, miközben becsatolta a sisakját. – Mindig későn érkezel.

– Rendben. – Meglepett, hogy észrevette. – Köszi.

Felszállt a biciklijére, és ahogy elindult, még hátrakiáltott a válla fölött:

– Csá, Ashby! – Ez Bridget apukájának szokása volt, mint azt megtanultam: a vezetéknevükön szólítani az embereket.

Eltelt egy hét, aminek a végére már együtt ugrottunk ki tízóraizni, ebédelni, pletykálni, közben az Ashbyből röviden csak Bee lett. Azt mondta, ez jobban illik hozzám, mert állandóan zizegek. Nem bántam. Cseppet sem. Mert a rá következő öt évben, egészen a kiköltözése napjáig, soha nem éreztem magányosnak magam.

Már nem vagyunk lakótársak. Helyette huszonkilenc évesek, és ő épp készül férjhez menni. Mindketten belevetettük magunkat a munkába. Bridget a sunnybrookos állásinterjúja miatt késte le öt éve a Prince Edward-szigetre tartó repülőgépet. Természetesen lenyűgözte a HR-eseket, s végül órákat töltött ott, bejárta a campust, találkozott a leendő munkatársaival meg a főnöke főnökének a főnökével. Azok az idők, amikor kávészünetben irodai pletykákat cseréltünk, elmúltak, mintha egy másik élet lett volna, és egyre nehezebbé vált közös kiruccanásokat szervezni.

Valahol Quebec felett elbóbiskolok, de túl hamar felébredek. Egy esküvőről álmodom, ahol a virágok percekkel a szertartás előtt elhervadnak. Maine fölött turbulenciába kerülünk, mire azonnal magamhoz térek, a szívem dübörög, a tenyerem nyirkos.

Annyi éve barátok vagyunk már Bridgettel, és még sosem hallottam olyan elveszettnek, mint a minap a telefonban. Ő az, aki gondoskodik rólam. Meg sem tudom számolni, hányszor kerültem már a gödör aljára, és hányszor segített kikecmeregni onnan. Ő viszont sosem inog meg.

Józan ésszel belátom, nem kellene ezen a repülőn ülnöm. Amikor tegnap este felhívtam Lilliant a Cenától, hogy elmondjam, el kell halasztanom a találkozót, nyilvánvaló volt a csalódottsága. Ráadásul azt sem tudtam megmondani, pontosan mikor térek vissza. Bridget ragaszkodott hozzá, hogy megvegye a jegyemet, de a visszaútra nem foglalt. A hétvégénél tovább egyszerűen nem maradhatok. Túl sok tennivalóm van, beleértve a virágokat Bridget esküvőjére – azonban hogyan tagadhatnék meg tőle bármit is, amikor én már annyi mindent kaptam?

– Figyelem, kedves utasaink! – mondja be a kapitány. – Hamarosan megkezdjük a leszállást Charlottetownba.

Ez lesz az ötödik utam a szigetre; tavaly júliusban egyedül jöttem. Kikukucskálok az ablakon, és összeszorul a gyomrom. Fentről nézve úgy fest, mint Bridget nagymamájának egyik takarója: farmok, mezők és fák keszekusza foltjai. Ez Bridget otthona, de számomra is sokat jelent. A legszebb emlékeim közül jó párnak ez a gyönyörű, zöldellő földdarab a színhelye.

És a legnagyobb hibáimnak is.

De nem fogom megismételni őket. Ezúttal nem. Ez a nyár most más lesz.

Annak kell lennie.

Mert Bridget a legkedvesebb a szívemnek. Ő a jobbik felem. A nővérem. Bármit megtennék, amire megkér, beleértve egy váratlan utazást is. Meg azt, hogy nem leszek szerelmes.

HÁROM
MOST

Mindig is szerettem Charlottetownba repülni. A gépből közvetlenül a kifutópályára lép ki az ember, amitől régebben úgy éreztem magam, mint valami sztár. Maga a repülőtér egy icipici kis csoda. Egyetlen csomagmegőrző van, és a bőröndöt a landolástól számított negyedórán belül a kezedben tarthatod.

Bridget útmutatása alapján feltételezem, hogy a parkolóban fog várni, így egyenesen a Cows Creamery-tehénszobor felé veszem az irányt, hogy megvárjam a csomagomat. A fagyis cég bocija olyan, mint egy életnagyságú karikatúra: fekete-fehér, rózsaszín orral, és mindig mosolyt csal az arcomra. Az első utam során enyhén megszállottja lettem. De a bocim most sehol sincs. Elborzadva forgok körbe-körbe a csarnok közepén.

– Segítsek megkeresni valamit, kedves? – érdeklődik egy hölgy seprűvel és lapáttal a kezében. A szigetlakók tényleg a legrendesebb emberek a világon.

– Köszönöm, nem – felelem. – Csak feltűnt, hogy nincs itt a tehén.

– Kár érte, igaz? Felújítás. Nekem is hiányzik Wowie.

– Nem is tudtam, hogy van neve.

A nő bólint.

– Wowie.

Szép napot kíván, majd alig két lépést sikerül megtennem a csomagkiadó felé, amikor valaki a nyakamba ugrik. Bridget egy fejjel alacsonyabb nálam, de olyan erővel veti rám magát, hogy kis híján a földre kerülök. Körém fonódik a karja, az arcomat elnyeli egy szőke hajfelhő.

A hétvégén láttuk egymást utoljára a munkatársai által rendezett lánybúcsúztató bulin, mégis úgy ölelget, mintha hónapok teltek volna el. Akkor úgy tűnt, jól van, persze lehet, hogy nem vettem észre valamit. Zavart és nyugtalan voltam aznap, mert el kellett jönnöm a Kikeletből.

– Úgy örülök, hogy életben vagy… – dünnyögöm a hajába. – Rám ijesztettél tegnap. – Erősen megszorítom, aztán a vállánál fogva eltolom magamtól, hogy felmérjem, mekkora a baj. Farmer rövidnadrágot és pólót visel, sminket viszont egyáltalán nem. Majdnem úgy fest, mint huszonhárom éves korunkban, szobatársakként, mielőtt Mileshoz költözött.

Arany loknijaival és pöttöm termetével Bridget imádni való kis manónak tűnik, akinek az orrát és a vállát már egy halovány fénysugár is szeplőkkel szórja tele. Ugyanakkor kemény csaj. Gyakran tévesen ítélik meg, s imádja lerombolni ezeket a sztereotípiákat. Amikor együtt dolgoztunk, magam is közvetlen közelről láthattam.

Egyszer egy különösen feszkós megbeszélésen a mellette ülő fickóhoz fordult, és közölte vele, hogy a hozzáállása „egy kalap szar”. Ez még azelőtt volt, hogy barátok lettünk volna, és a szar az ő szájából úgy hangzott, hogy szárr. Tetszett. Nem pusztán a régimódi szitok, de az elképesztő magabiztosság is, amivel használta. Bridget keleti parti, dallamos akcentusa leginkább egy pohár ital után vagy egy vita hevében volt feltűnő. Akkor úgy pörögtek az r-ek a szájából, mintha kiemelt figyelmet fordítana rájuk.

– Úgy örülök, hogy itt vagy! – Elmosolyodik, felbukkan két gödröcskéje.

Viszont az arca sápadt, barna szeme alatt sötét karikák éktelenkednek. Bridget mereven ragaszkodik a nyolc óra alváshoz, de kizárt, hogy múlt éjjel végigpihente volna ezt a magának kiszabott időt.

– Tudod, hogy egy szikláról is leugranék, ha arra kérnél.

– Talán holnap. – Két tenyere közé préseli az arcomat. A szeretete fizikai megnyilvánulásai nem ismernek határokat, és leggyakrabban a képem a szenvedő alanya. – Én csak minőségi időt akartam tölteni veled, a drága, cukimuki, legjobb barátnőmmel, akit nagyon-nagyon szeretek.

A hangja alapján most sokkal inkább önmaga, mint tegnap a telefonban, de tutira csak színjáték. Bridget nem azért kért meg, hogy nyolc nappal az esküvője előtt repüljek Észak-Kanadába, mert együtt szeretne tölteni velem egy kis időt. Nem erre megy ki a játék. Ez egy mentőakció.

Amikor indulás előtt rákérdeztem, mit szeretne, meddig maradjak, azt felelte: „Ameddig csak lehet.” Ha mázlim van, két Summer Windben töltött éjszaka után vasárnap már a repülőn ülhetek, úton Torontóba, Bridgettel az oldalamon.

A szalag felé biccent, ahol egyszerre felbukkan a bőröndöm.

– Ott a táskád. – Belém karol. – Gyere!

Fülledt az idő odakint, a föld nedves az esőtől. A nap ragyogóan süt, de keleten viharfelhők gyülekeznek. Az időjárás elég változékony ezen a szigeten.