Kabán Annamária

Lelkem sugarában

Földi vágy és égi szerelem

Dsida Jenő költészetében

Angyali költő

A huszadik századi magyar líra kiemelkedő költőegyénisége, Dsida Jenő 1907. május 17-én született Szatmárnémetiben, és 1938. június 7-én hunyt el Kolozsváron. Mindössze harmincegy évet élt. Rövid élete során szerkesztette a Pásztortűz című irodalmi folyóiratot, egy ideig versszerkesztője az Erdélyi Helikonnak, lektora az Erdélyi Szépmíves Céhnek, majd helyettes szerkesztője a Keleti Újságnak. Tagja a marosvásárhelyi Kemény Zsigmond Irodalmi Társaságnak, a Helikon írói közösségnek, az Erdélyi Irodalmi Társaságnak, tagja és elnöke az Erdélyi Katolikus Népszövetség egyetemi és főiskolai szakosztályának, az Erdélyi Fiatalok című folyóirat alapítóinak egyike, tagja, majd központi titkára az Erdélyi Katolikus Akadémiának, titkára a romániai PEN Klub magyar tagozatának.

Első verseskötete Leselkedő magány címmel 1928-ban látott napvilágot, 1933-ban az Erdélyi Szépmíves Céh könyveinek sorozatában jelent meg második, Nagycsütörtök című kötete, harmadik, Angyalok citeráján című kötetének megjelenésekor már nem élt.

Vannak művészek, akik alkotásaikkal képesek olvasóikat, műveik szemlélőit a lélek legmagasabb régióiba is magukkal ragadni. Ilyen művész Dsida Jenő. Olvasója, aki Firenzében és egyebütt megcsodálhatta Fra Angelico híres festményeit, köztük a több változatban oly finom színekkel és vonásokkal ábrázolt angyali üdvözletet, rögtön érzi, hogy Dsida Jenő, az angyali költő lelki társa az angyali festőnek. „Ó merre száll az a langy dal / az a fényes mennyei angyal? / kinek lila szárnya ragyog / kinek én csak az árnya vagyok” − írja Dsida Merre száll? című versében. A madárként szárnyaló, a lelket magasba ragadó dal a lélek kegyelmi állapotának szülötte, megformálása a lélek fényűzése, amely épp olyan csoda, mint a mennyei fényességben tündöklő angyal. Egyben azt is sugallja, hogy befogadója is képes lehet a dal, a költészet szárnyán angyali, égi magasságokba emelkedni. Égi magasságokba emelő a Kóborló délután kedves kutyámmal című lírai riport csodálatos élethimnusza is, amely Assisi Szent Ferenc-i ihletettséggel zeng a természet- és emberszeretetről, az emberi hivatásról, és − akárcsak az Angyalok citeráján című versciklus darabjai, mint például a Chanson az őrangyalhoz, a Sainte Thérèse de Lisieux, a Vidám kínálgatás keresztényi lakomán vagy a Kánai menyegző − a földit a transzcendens távlatába vonja. „Nagyszerü elcsavarogni, bolyongani, menni örökké, / így lézengeni, mint most, gondtalanul fütyörészve, / így ballagni, kutyástul, erős nagy örömmel a szívben, / s mondani himnikusan: Csodaszép, csodaszép ez az élet”. A vers egy kora őszi séta történeteként indul, de a sétát kezdettől átszövi az emberi életút és az evangéliumi üdvösség útjának jelentéssíkja, amelyek a narratív szöveget hol játékosan moralizáló tankölteménnyé, hol himnusszá, hol pedig ars poeticává avatják. A verses „riport” hősei a fiatalság örömmámorával szökkennek át a léten, s a „gyémántporral teleszórt levegőben”, „felkacagó fuvolák, mély kürtök, aranyhegedűk víg / hangjai mellett”, „vakító / angyali őrség kettős sorfala közt” érkeznek az „örök isteni Felség” színe elé.

Motivikusan és hangulatában folytatója ennek a versnek a Miért borultak le az angyalok Viola előtt, amelynek nyáralkonyi „csodálatos történetében” angyalok sokasága siet a hősnő megsegítésére: „jött a sudár, gyönyörűszép angyali kar, lágy mandolinokkal, / víg énekkel az égből, fényességgel az arcukon, édes, / ringó lengedezéssel, zsongó zengedezéssel, száz meg ezer, / föld tele, ég tele, száz és száz és száz meg ezer.” A külváros poros útján ég és föld, mennyei és földi egybeolvad: „Nem tudnók elmondani, elmuzsikálni, lefesteni, bárhogy akarnók: / mint lett isteni, ünnepi csarnok a külváros poros és füves útja”, „mint lobbant fel a tűz az egek lila tömbjén s lent a nehéz por, / sürü templomi tömjén, mint füstölt Violának lengő légi nyomába, / mint hullottak térdre az emberek és mutogattak a gyermekek és / mint kondult meg fékeveszetten a nagy város valamennyi harangja”. A Február, esti hat óra is művészi átéltséggel festi a földön túli világ fényét, harmóniáját: „ultraviola völgyben, hol a távoli térség / egyetlen muzsikáló, lilába folyt fehérség, / ahol dagadva szunnyad a langyos, esti, drága / hó hermelinje, pelyhek lélegző puhasága, / ahol az égre fagyva, alig-alig rezegve / madarak szárnya terped – s bő, halványkék mezekbe / öltözve, lassú lépttel, nem lankadó tagokkal / arkangyalok bolyongnak boldog hajadonokkal”. A két világ egybetartozását sugallja Dsida önéletrajzi ciklusának A pántos kapukon túl című darabja, amelyben a költő ámulva érkezik a „holtak falujába”, ahol korábban eltávozott példaképei fogadják: „A Cassiopeián robog a gyors át / s úgy ott vagyok, hogy észre sem veszem. / Az állomáson, mely meszelt, parányi, / Kuncz Aladár fogad és Kosztolányi.” A Tükör előtt című versciklus, amelyhez a fenti sorok is tartoznak, Dsida utolsó alkotásainak egyike. Több hónapig tartó betegsége végső napjaiban, 1938. június legelején dolgozott befejező részének revízióján az Erdélyi Helikon számára.

Alig volt huszonnyolc éves a költő, amikor megírta Sírfeliratát, amely
a kolozsvári Házsongárdi temető Dsida-kriptájának homlokzatán (és néhány éve a Tokaji Írótábor emlékfalán is) olvasható: „Megtettem mindent, amit megtehettem, / kinek tartoztam, mindent megfizettem. / Elengedem mindenki tartozását, / felejtsd el arcom romló földi mását.” A Sírfelirat záró sorában áttételesen megidézett nem romló arc a Merre száll? című dal „fényes mennyei angyalának” arcával villan egybe.

Három kötet ívén

Dsida Jenő költészetének a recepciója többnyire nem kerülte, nem kerülhette el a megközelítések egyoldalúságát. Ez akár természetesnek is mondható, hiszen vagy a korhelyzet, vagy pedig a mindenkori elemző sajátos szemlélete alakította az olvasatot. A kortárs elemzők nem értették meg a költői attitűd lényegi indítékait. A transzilvanizmus harcos magatartását kérték számon tőle. Azt a harcos transzilvanizmust, amelynek lényege − mint tudjuk −
a Berde Máriától meghirdetett „vallani és vállalni” vitában kristályosodott ki. Azt vetették a költő szemére, hogy a nagy kollektív bánatok elől
a szépség bűvöletébe menekül, hogy a kor kérdései iránt közömbös. Kortársai közül sokan ezért üdvözölték a Psalmus Hungaricus új hangvételét. Későbbi elemzői közül a marxista kritikusok az előbbiekkel ellentétben Dsida verseit, kiemelten a Psalmus Hungaricust értéktelennek és haladásellenesnek minősítették. Az 1970-es évektől Láng Gusztáv (1996, 2000), Pomogáts Béla (1998, 2003) sokat finomított a Dsida-olvasatokon.

Dsida Jenőnek életében mindössze két verseskötete jelent meg: a Leselkedő magány 1928-ban és a Nagycsütörtök 1933-ban. Közvetlenül halála után, 1938-ban látott napvilágot Angyalok citeráján című gyűjteménye. Már első kötetének verseit is hihetetlen nyelv- és formaérzékenység jellemzi. Ezekben a versekben még tragikus hangoltság, egy nemzedék válságélménye jut kifejezésre egy olyan korban, amely ember- és szépségellenes.

A költő a Leselkedő magány verseiben sem a nagy kollektív bánatok elől menekül. Magánya az emberiség bűneit ismerő, a bűnökért szenvedő Jézusé, a negyvennapos pusztába vonulás, az imádság, a vezeklés ideje.
A kor problémáit mélyen átérző költő szól ezekben a versekben. Dacol az őt körülvevő barbár világgal, a Bábelt újraépítők gonoszságával. A Mélyre ások című versében írja: Bábel / újra-épülő, szörnyeteg / tornya sötéten áll fel. // Százan / hordják a követ, vasat, márványt, / gőgös, nagyzajú lázban… // Mások / minél nagyobb tornyot emelnek, / annál mélyebbre ások. A költő érzékeli az őt körülvevő szörnyűségeket, de amint Túl a formán című versében fogalmaz, már ekkor a dolgok mélyén meglapuló lényeget szeretné felszínre hozni. Miért vagyok kedvetlen? című versében írja: Megint sár lesz és ólmos ködburok / a lélek körül… // …Bemegyek a szobámba, becsukom az ajtót, / behúnyom a szememet. Gyakran hangot ad azonban a magányból való kitörés vágyának is: Kis gyermekek jóságos Istene! / Adj nekem tiszta-kék gyermek-szemet, / mellem medrébe mozdulatlan lélek-tavat, / hogy nyugodtan ülhessek ki a ház elé − olvashatjuk A végzet odúja előtt című versében.
A Homlokom mögöttben pedig már a hit szava csendül: Túl hörgésen, lármán, döbbeneten, / halványkék messzeség hegygerincén / áll egy soványarcú fiú. / Nyugodtan áll. Olyan ismerős! / Integet, kiált és hív magához, / de csak némán tátogó szája látszik, / csak bánatos szeme csókol idáig. // Aztán újra a láng…
a füst… / a láng… a füst… / Könnyek sem tudják eloltani.

A Circumdederunt me…-ben Dsida először fogalmazza meg a Messiással való azonosulás gondolatát: Valahol itt van köztünk a pokol, / kénköves lángjai itt lobognak / magosan és láthatatlanul… // Én magamról nem is beszélek. / Hiszen, hiszen tudom régóta már, / hogy patakzó, nyílt sebe vagyok /
a szívenszúrt, a nyomorult világnak. Csak aki megjárta a lélek poklát, képes a világ nyílt sebének érezni magát. A Mindeneket látó dalban a nagy világon nincs elbúni hely gondolatával lép a közönség elé: Versek buzognak színezüst gitáron. / Bátran kilépek, mellem kifeszítem / s a parázsló, vörös serpenyőből / bodrozó füstök csapnak az égig.

Már-már expresszionista kiáltásként hat az emberek, a társ utáni vágy Itt feledtek című költeményében: Hiszen tudom, hogy nem egyedül vagyok /
a földön, él még valaki. / Jó emberek, ne hagyjatok elesni /…Emberek! Emberek! // Kiáltásomra fülledt sötét a válasz, / senki sem felel… Motívumai közt tovább erősödik a nagycsütörtöki messianisztikus gondolat. Nocturno című versében írja: Leülök egy kőre az Olajfák hegyén, / könnytelenül, nyugalmasan. / Csak mert nem érdemes úgy sietni / a temető felé. Az Ormok felé haladva szomorúan szól barátainak gyérülő soráról, a verszárlatból mégis
a kiengesztelődés nyugalma árad: Az Istennek sincs társa az ormok felett.

A Leselkedő magány ciklus utolsó darabjaiban tovább tisztul a költő hite. Úgy érzi, egy titokzatos kéz felpattintja a rejtélyes ablakot. Szimbolikus
a vers címe: Ablaknyitás. A lélek már felfigyel a tavaszi természet szépségére: Pattanó rügyek ritmusos hada, / megbomlott sugárkéve-sereg / döbben be
a feltárt üregen / a szellőző lélek titkaira. A háló közepén című költeményében a hajszálnál finomabb fonalú szomorúság áttetszőségét, szivárványszínűvé oldódását énekli meg: Hajszálnál finomabb fonál / a szomorúság. / Ha harmatosan rácsillog a nap, / szivárványszínű. S a nap sugara oszlatja tovább a költő szomorúságát a ciklus utolsó versében, A láthatatlan emberben is: Szobám falára rácsorog a nap / és rákúszik a hűséges folyondár. / A holnapból illat-futárok jönnek / és törnek tavaszi melódiák…

Az első kötet záró versciklusa, az Eltűnő vonalak első verse már komoly öntudattal szól: Itt a helyem, itt kell állanom / egyenesen az élen. Emberszeretetét kiáltja a világba Rövid napló című költeményében: Bárányfelhőt tartok az óljaimban, / emlékeimet nevükön szólítom, / szeretem az embereket. Tragikusan korai, súlyos betegsége a halálközelség élményét is mélyen szívébe oltja: A csillagok fényes esője alatt / bőjtölök és imádkozom este / és a Halálnak minden vacsoránál / külön tányért teszek asztalomhoz.

Mindezek a motívumok közösen érlelik a Psalmus Hungaricus alapmotívumait, amelyekről már nyíltan vall Hammelni legenda nyomán című versében. A gond-patkányok, szegénység-patkányok, bánat-patkányok, bűn-patkányok, betegség-patkányok és halál-patkányok, amelyek átokként lepik el a várost, a költőt arra ösztönzik, hogy megríkassa kicsi furulyáját varázslatosan, szomorúan és szépen, hogy hatására köré sötétlene népe átka, milliárd patkány. A költő messianizmusa nyer itt is szép megfogalmazást: Megindulnék lassú lépésben, egyre furulyázva, / valamerre az üveghegyeken túlra. / S a világ nyomora mind az enyém lenne / s úgy hömpölyögne cincogva, visongva, jajongva velem… A vers zárlatában az örömhír sejlik fel: És hátam mögött, messze felvonnák a lobogókat, / piros tüzeket gyújtanának az estben / s felharsanna az öröm rivalgása.

Dsida Jenő életében napvilágot látott második kötete, a Nagycsütörtök az igaz pályatárs és barát, Kuncz Aladár elvesztése alkalmával írt két szép verssel kezdődik. A Szobor és drágakő címűben a költő az érdes emberi nyelv sziklakemény, komor ősi görgetegéből próbál az igaz barát szelleméhez méltó szavakat találni, de minden anyag s romok szennye közt úgy érzi, ez nem sikerül, csonkák a szavak hozzá. De csoda történik: …S akkor íme, sugár sejlik a csonkokon, / százfelé faragott, omlatag és zilált / márványtönk tetején szellemed élni kezd, / szóba, kőbe nem önthető // szépségében, − a menny étheri árama / reszket át a szobán − s meztelenül csupán / lelked él: anyagot nem viselő, szabad / lelked, mint a virág szaga, // mint a csendbemerült szók
rezgő s örök / zöngehangja a szív mély rezonátorán… Ikerpárja ennek
a versnek az Immáron ötvenhárom napja című. A közel nyolc hete eltávozott pályatárs emléke szakad fel a költőből, akivel gondjaik is közösek voltak. A költő most úgy érzi, tudatnia kell a jó baráttal, hogy mi történik kicsiny hazájában: Augusztus vége. Transsylvániára / lassanként őszi felhők csüngenek, / zord díszletek bizarr tragédiákhoz / s a gyér futóka rőtes levelére / örökké tartó, vén eső pereg… Majd szomorú vallomásra fakad: Immáron ötvenhárom napja, hogy / lehajtott fejjel járok, terheket / cipelve döbbent, fáradt lelkemen / és megrázkódva olykor meg-megállok, / mint vak koldus, akinek botja vége / gödörre bukkan ismeretlen úton... Felködlenek a költő emlékeiből a mindennapos közös együttlétek, fáj a hiányuk, s a Hamlet-monológ filozófiai mélységeit kutatja: Mi az a percnyi, végzetes titok, / lényegtelen parányi változás, / ami miatt régóta megszokott / kedves dolgok nem térnek vissza többé? A fájó, kijózanító valóság: Megértem: többé nincs mit várni rád /… s egyáltalán − oly messze vagy, olyan / érzéken túli, hűvös távlatokban… Majd a vers zárlatában a fájdalmát leplezni nem tudó költő expresszionista kiáltása tör fel a Psalmus Hungaricus hangulatát idézve: S szeretném nevedet oly rémülettel, / oly vad erővel felüvölteni / az éjszakának bús esőt szitáló / sötét boltjára, oly rekedt sikollyal, / velőt-rázó iszonyú hördüléssel, / hogy hasadjanak szét a fellegek / és induljanak meg a csillagok…

A Nagycsütörtök első versciklusának záró darabjai a hitbeli egyensúlyról vallanak: Ez már a révek réve, melybe be nem tolakszik semmi nyers, új / viharmoraj: kibékülés ez itt és vágytalan egyensúly… (Élt valaha régen…); vagy: megnőtt szemedből / csillagok jele csillan mostanában. // Fellegeken lépsz, / rezgő fényben, rezedák illatában (Légy már legenda); és végül: …Örül. / Megy, megy, vándorol. Mosolyog mindig. / Csendül az érchegyi vén kövezet. / Csak egy út van innen a völgyből / és az a mennybe vezet (Purgatórium).

A kötet második ciklusának, a Nagycsütörtöknek az első darabjában,
a Kettétört óda a szerelemhez címűben a költő szélesre tárja ablakát a derengve fénylő glóriájú madonna előtt: téged ünnepellek: igazbeszédű / szádat és komoly szemedet, magasztos / homlokod fölött a derengve fénylő / glória ívét, // száz elejtett jó szavadat, becéző / gömbölyű kezed puha reszketését, / titkos testedet: lobogó tüzes bor / míves edényét… A költemény szóhasználatában
a Mária-litániákat idézi. De Máriára utalnak a következő sorok is, amelyekben a költő a magzatról szól, akiben betelni látja földi terveit: eljövendő magzatodat, kiben betelve / látom földi terveimet s ki szédült / ujjongással bontja ki lelke szárnyát / apja dalára… A költő ódája kettétörik
a háború szörnyűségei láttán: S látni kezdek: jönnek a bonka bénák, / özvegyek, árvák, // s mindenrangú nyűtt nyomorultak, arcuk / elmeredve bámul a fáklya vérszín / záporába, míg tenyerük viharzó / tapsra verődik. Így arra kényszerül, hogy ablakát immár becsukja, s árván üldögélve zaklassa furcsa, nehézsejtelmű kérdéseivel a glóriás asszonyt: Mi célja, / mondd, mi célja van szerelemnek itt és / másfele bárhol? // mondd, hol biztos nászörömünk vetése / és kalászos dús aratása? merre? / vértengertől mely sziget édenébe / rejtsük a bölcsőt? A vers végső kicsengése lesújtó: Némán bujkáló gonoszak vigyorgó / gyűrűjében érzem a lelkemet most / s téged, édes, elvetemült bírák közt / látlak elesni //…Mások által vert sineken sötétbe / siklik a sorsunk…

A gondjaival, gondolataival magára maradt költő sivár egyedüllétét hangsúlyozza Nagycsütörtök című versében. Saját szenvedéseit a krisztusi szenvedéshez kapcsolva mutatja be, s emelkedik messianisztikus magaslatokba. Ez a szenvedés a megváltás hitét hordozza magában.

A halk halódás szomorú képét rajzolja meg Országos eső című verse: Most, mikor beköszönt e halk halódás / és a szálas eső sűrűn lelógó / drótja zár köribéd finom kalitkát: / nincs többé levegős, kitárt szabadság. A kalitkányira szűkült térben a költő úgy érzi: Már nem pár rövid ugrás kedvesed kis / háza, már a hegyél sem oly közelben / ível, mint azelőtt. Az elvesztett szabadság fájdalmával írja: A nyűg, a lassú / terhes ólomidő lehullt, kiterpedt / s mint a rossz gumi, nyúlt ki mindenütt a / távolság. A megnőtt távolság, úgy érzi, elzárja mindattól, ami öröm, mindattól, ami igazság: …messze vagy immár onnan is, jaj, / messze, mint az öröm napos vizétől, / messze, mint az igazság kútfejétől. A szomorúság már-már tragikus színezetet kap Panasz gyengülő gyökerekről című allegorikus versében. A földbe fogódzó terebélyes fa, amely dúsnedvű televényen dacosan és sziklakeményen állt, most halálra menendő, hiszen: Jöttek utánad szellemek, éjjeli törpék. / Jöttek utánad ezren s törzsedet egyre törték… A vers zárlatában a távoli fészek melege sejlik fel: s egy gyerekangyal könnyüdeden tovaszárnyal / véled a mennyek kékje felé, mint kicsi fecske ha szárnyal / csőrében szalmaszállal távoli fészke felé. Harum dierum carmina című versében egyenesen kimondja, hogy élni ma itt lehetetlen, / meg kell halni ma itt, / halni e földi avarban, / hol léptekkel, kopogókkal, // lekopott rongy-lobogókkal / kullog az emberi hit…
A költő messianisztikus hite szólal meg Tóparti könyörgés című versében is: Már nem sírok és nem menekszem, történjen bármi mindenekkel, / fáradt vagyok, a padra fekszem, − // nézd: a megtestesült betegség, / gigász beteg a törpe padkán; milliárd ember várja benne, / hogy könnyes kínja elapad tán! Szimbolikus a ciklust záró vers címe is: A költő feltámadása.

A kötet harmadik ciklusa, a Pásztori tájak remetéje, a természetbe menekülő költőt állítja elénk, aki mély harmóniában él az őt körülvevő élőlényekkel. Messzire jöttem című költeményében írja, hogy kilombosodott a szomorúság tartós melegében, szavai bodzavirág-szagúakká váltak,
s tenyeréből hűs vizet csorgat az őzek és szarvasok üszkös sebeire. Cserébe a Halvány, borús tájban: A tiszta szív derűs dalát / csobogja künt a lassu víz.
A mindennel kibékülés gondolata járja át Elalszom, mint az őzek című versét. A költő mosolyától harmatkönnyekre fakad a korhadó, zűrzavaros ég. Itt is hangot kap a költő messianizmusa Alkony című versében: …A halk remetén éjbarna köntös. /…Ősbozótu helyet kutat magának / elvérezni szelíd, kinyílt sebekkel.

Megfoghatatlan szorongás járja át Éjszakák című költeményét: Gyertyád mind komorabban ég. A falról / megnőtt árnyalakok válnak le némán /…Szurtos éjfeketére markolásszák / szívedet… A szétzüllött juhaiért szomorkodó pásztor képe tárul elénk Szomorú pásztor című versében. Ady magyar ugar képe jelenik meg a Mélyen című versben. A bús vadon mélyére menekült költő úgy érzi, ezer évben egyszer-kétszer / csurran csak le a fény harmatnyi csöppje… / combjaimra kövér indák gyürűznek… A vers zárlatában már fölsejlik az Angyalok citeráján kötet vezérmotívuma: Míg testvéreim, az égszínruhájú / angyalok repeső, vidám csapatja / messze − fönt − nevemet kiáltja s elszáll…
A ciklus címadó verséből is nyugtalanság árad: Fenyőtoboz hull és piros levél. / Nyugtalan vagyok. A vágy elfogott. // Este ruhámat tisztogatom / és előveszem a vándorbotot. Istenem, ki járt itt? című versében felsejlik valakinek a titkos jelenléte: Meleg fogad és hervadó virágszag. / Fakó arcképek tört szemén mosoly. / A tűz dalolva és kacagva pattog / a kandallón. Ki rakhatott tüzet? / …ágyam hűs, síma gyolccsal hívogat /…Ágyat ki vethetett?... A költő a transzcendens világ északifény leányát véli kunyhója előtt látni Tündéri éjben érkezel! című versében. A ciklus zárlata a pásztori táj jótékony hatását idézi meg: A fenyőszag izmossá nevelt minket, / szívünket erőssé tette, tüdőnket tággá, / szeretetünket végtelenné.

Ezt a szeretetvágyat verseli meg a Szerelmes ajándék című ciklus darabjaiban. Ezek a versek csak látszólag szólnak a szerelemről, inkább a szerelmi vágy, a szeretet utáni sóvárgás kap bennük hangot. Tematikájában és motívumaiban is rokonságot mutat ez a ciklus az Arany és kék szavakkal című verssel, illetőleg az Angyalok citeráján kötettel.

A nehézségek ellenére is a szépet meglátó ember szavai szólnak, a göröngyben is virágot látó lélek tágassága sejlik fel. És gyakran felbukkan az arany és kék színszimbolikája is: Minden göröngyből virág ütközik, / kék az éjszaka és arany. / Ifjú vagyok és megyek vidáman, / tisztán a hullócsillagok alatt. // Olyan egyszerű minden, olyan / felszabadítón, könnyen egyszerű: / Holnap kiválasztok egy aranyhajú szüzet / és azt mondom: Jer velem! A szeretet békét szül a költő szívében: Újszülött békém oly piciny. / Bölcsője aranyozott dióhéj. Szülője a transzcendens világban keresendő: Te vagy mosolygó anyja, szerelmem. / A béke anyja vagy: ó képekről / révedező szelíd leány, / viola-fénnyel fejed körül. A megtalált éden teljes, mint a gömb, nem lehet hozzáadni, írja a költő, és itt is megjelenik az angyalok kara: lábujjhegyen járnak az angyalok. Az Arany és kék szavakkal című vers alapgondolata sejlik fel a Hajnali séta címűben: Valahonnan a lenti síkról még füstölnek az emberi szívek. / Mi már kioltottuk a magunkét, / kék tóba mártottuk, a kormot is lemostuk. / Lám, húszegypár évesek vagyunk s máris lehetünk / bűn nélkül pajkosak, / szállunk, / mint Isten lapdái a halavány csillagok közt. Hasonló gondolatok szólalnak meg a Szökevények a fák közt-ben is: Ugye, kedveském, itt maradunk, e tájon, e zöldben /…Itt maradunk és jók maradunk, remete férfi és / remete nője, szentek, az egymás két szeretője… Az Arany és kék szavakkal előzménye ez a vers, hiszen a költő már itt tételesen megfogalmazza későbbi remekének alapmotívumát: Festeni is fogok. Csodaszép lesz! / Mindenegyes képem csodakép lesz. Ha lehullott / lepled a part porában s cuppan alattad a kék / aranyos tó, angyalt pingálok, mint a régi / Giotto, / tested mását a lelkem sugarában.

A Távolban élő kedvesemnek a címe is sokatmondó. Miközben csoda-pillangók kék raja zsong, a költő látni véli kedvesét: megbontod patyolat kicsi ágyadat, isteni gyermek, s érzed eközben, hogy a költő fura versek csurgó mézaranyával tölti meg szíved. Majd szürrealisztikus képek sora következik a kedvesről: Tünde driádok tünnek elő s lépkednek olyan finoman, / mintha szirom libbenne le halkan a májusi fűre, //…hajadra lehellnek s az tele lesz pici kék nefelejccsel /…Gerlebugás ütemén, lobogó cseresznyeszirom-fiatalság / ágyán ringatlak, kicsi Szűz. Tele van szerelemmel a szívem.

Közvetlenül halála után, 1938-ban látott napvilágot Dsida Jenő harmadik verseskötete Angyalok citeráján címmel, amelynek nyomán méltán nevezték őt „poeta angelicus”-nak. Hiszen valóban „angyalok citeráján” játszott: „az égi fények között egy természetfeletti bukolika tündéri játéka bomlott ki, a túlvilágot ugyanaz az idilli derű szőtte át, mint az egyszerre légies és földies szerelmi költeményeket” (Pomogáts 2003: 101). A kötetet Angyalok citeráján című versciklusa nyitja, amelybe olyan versei kerültek be, mint a Chanson az őrangyalhoz, Sainte Thérèse de Lisieux, Ad Deum, qui laetificat iuventutem meam, Vidám kínálgatás keresztényi lakomán, Kánai menyegző, de ebben a kötetben látott napvilágot a Miért borultak le az angyalok Viola előtt című ciklusa, a Kóborló délután kedves kutyámmal című lírai riportja, a költő keresztény világképének összefoglalója: a Tíz parancsolat, utolsó nagykompozíciója: a Tükör előtt és számos más kisebb költeménye.

Amint a kötet és a ciklus címe is jelzi, a költő az angyalok citeráján játszik, vagyis az angyalokhoz csatlakozva kíséri azok istendicséretét. Kedvenc színjelzői: az arany és kék itt is gyakran feltűnnek. A Sainte Thérèse de Lisieux című költeményében a fiatalon eltávozott szentet siratja: Szelíd hárfával siratlak, / halványszinü rózsa, / pasztell-fényű színes ablak, / finom, gyenge rózsa… // Arcod édes égi fényt vet, / hull a rózsa, hull, hull, / kék felhőn vár Vőlegényed, / hull a rózsa, hull, hull… A keresztény életöröm csendül föl több versében is: a Kánai menyegzőben vagy a Vidám kínálgatás keresztényi lakomán címűben: …töltsetek bort, a szőlő / sűrü aranylevét / …és igyatok örömmel / és egyetek sokat /…szivem szerettei, − / ó mert tudom, bizonnyal / nem bűn örömben élni… Harminc év közelében című önéletrajzi vallomásában
a költő sok összegyűlt és megszokott tárgyától szeretne szabadulni, azokat a négy égtáj felé széthajigálni, hogy Szent Ferenchez hasonlóan szabad és kitárt szívét mély életszerelem tölthesse be: s érzem, elmaradott mind, ami földi lom, / bús időt mutató, ráncositó kacat, / szét nem osztogatott életem egy s egész, / mint sebesáramú folyam // s látván, énekelek nagyszerü éneket: / Egy vagyok Teveled, aki örökkön élsz, / ős életszerelem…

Szó sincs tehát közömbösségről és csak a szépség vállalásáról ezekben a versekben. Csakhogy más dimenziójú felelősségvállalás ez, egy magasabb rendű erkölcsi ideál szab mértéket a költőnek. A teljesség mellett kötelezi el magát, és a szenvedőkkel való teljes azonosulásig jut el. Ezt a hangot szólaltatja meg a