Kirsty Sedgman

Az észszerűtlenség joga

Szegjük meg a szabályokat,
és a dolgok rendbe jönnek

részlet

CORVINA

A könyv eredeti címe:
Kirsty Sedgman: On Being Unreasonable – Breaking the Rules and Making Things Better

First published in 2023 by Faber & Faber Limited
Bloomsbury House
74–77 Great Russell Street
London WC1B 3DA

Copyright © Kirsty Sedgman, 2023
Hungarian translation © Silberer Vera, 2023

Published by agreement with Kátai & Bolza Literary Agents.

A könyvet Holly Ovenden borítóterve felhasználásával Karcagi Klára tervezte

Kiadja 2023-ban a Corvina Kiadó Kft., az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.

ISBN 978 963 13 6978 6

Elektronikus változat:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Készítette Ambrose Montanus

Montynak, aki talán nagyon zavarba jön
ettől a könyvtől, ha nagyobb lesz.

Sajnálom – de jöttél nekem eggyel.

Tartalom

Bevezetés

Első rész: Amikor észszerűen viselkedünk

1. Idegen az idegenek között

2. A szétkapcsolt gazdaság

3. A nem közönséges józan ész

Második rész: Amikor nem viselkedünk észszerűen

A francba az udvariassággal!

4. Neveletlen szomszédok

5. Ahová megyünk, ott nincs szükség rabszolgatartókra

6. Hová tűnt a nyilvános ész?

Zárógondolatok. Respekt, reciprocitás, megújulás: Az ellenészszerűség kiáltványa

Hivatkozások

Köszönetnyilvánítás

Név- és tárgymutató

Jegyzetek

Bevezetés

A londoni Victoria és Albert Múzeum ékszergyűjteményében ültem egy padon, 2014 decemberében, verítékben fürödve. Vastag gyapjúkabátom úgy borult rám, mint valami béna láthatatlanná tevő köpeny. Alatta három hónapos kisbabám, Monty szájába próbáltam begyömöszölni a mellbimbómat, hogy ügyesen megszoptassam.

Azért választottam ezt a helyet, mert a) sötét volt, b) párnázott felületre ülhettem, és c) kétségbe voltam esve. Monty egyre jobban üvöltött – a halk morgástól a fűnyíró, aztán az XF-84H Thunderscreech morajáig1 erősödött a hangja –, az emberek pedig ciccegni kezdtek. Körülöttünk tetőtől talpig elegáns, idősebb látogatók igyekeztek érdeklődést mutatni a tárlókban csillogó ékszerek iránt, de közben a kabát alá bújó nőről pusmogtak, és azon tanakodtak, mit csinálhat, hívják-e a biztonságiakat.

Nem tudom, hányan szoptattak már életükben, mindenesetre brutális. Amikor még nem volt gyerekem, így képzeltem a dolgot:

1. Vedd a babát az egyik karodba.

2. A másik karoddal takard el a melled egy egyszerű pamutkendővel.

3. Bújtasd ki a mellbimbódat, tartsd a baba felé.

4. És már szoptatsz is!

A valóságban nálam általában ez ment:

1. A babát erősen tartva lassan lefejted a melltartót…

2. Jaj, kiderült, hogy csak a melltartó tartotta bent a tejet! Most már mindenhova szétspriccel!

3. Egyik kezeddel a mellbimbót, a másikkal a kicsi nyakát szorongatva, óóóvatosan közelíted egymáshoz a kettőt…

4. Villámgyorsan a baba szájába tolod a mellbimbót, pontosan negyvenöt fokos szögben felfelé, hogy elég mellszövet kerüljön a kemény szájpadláshoz, mielőtt a baba becsuk…

5. AU! NEM VOLT ELÉG GYORS! CSAK A BIMBÓT KAPTA BE! AU! AU!

6. Fogcsikorgatva visszahúzod (közben hallod, ahogy előcuppan és megreped a bőr), aztán újra próbálkozol…

7. Néhány kör után végre pontosan eltalálod a megfelelő pozíciót – és kínok kínjában, mozdulatlanságba merevedve ülsz tizenöt-harminc percig, hogy tartsd a pozíciót, és ne kisebesedve, vérezve kerüljön elő a mellbimbód.

8. A kettes számú cicivel megismétled az 1–7. lépést.

Nem tudtam, hogy pontosan ugyanakkor, néhány kilométerrel arrébb, negyven másik nő állt az ötcsillagos Claridge’s Hotel előtt a csecsemőjét szoptatva. Náluk nem volt mindent rejtő gyapjúkendő – csak egy csomó tábla, ilyen feliratokkal: „Erre való a mell, te nagyokos!” és „Legközelebb a Ritzben szoptatok!”

Ez a „Vihar a D kosárban” egy nyilvános szoptatásért szervezett tüntetés része volt. Az akciót egy pár nappal korábbi eset váltotta ki. Megjelent a Twitteren egy fotó, rajta egy keményített fehér abrosszal borított nő, mert a Claridge’s személyzete megkérte: szoptatás közben takarja el a babát. A nő tweetje – arról, hogy „megalázónak” érzi a Claridge’s kérését – címlapra is került, miután Nigel Farage (Mr. Brexit) – a kiegyensúlyozott véleményalkotás bástyája – egy rádióinterjúban azt mondta: „bizonyára nem nehéz hivalkodás nélkül szoptatni”.

Szerencsére csak akkor szereztem minderről tudomást, amikor már hazaértem Montyval a születése utáni első nagy kiruccanásunkról – vidékről, Wales közepéről mentünk Londonba. Addig folyton otthon szoptattam,2 és majdnem annyira megrémisztettek a történtek, hogy soha többé ne akarjak nyilvános helyen mutatkozni. A vita online kibontakozása közben kiderült: brit honfitársaim százai tajtékzanak, mert nem szeretnének valamelyik étteremben ők is ugrálólabda-méretű tőgyeket látni, és undorodnak azoktól a nőktől, akik összevissza az asztalra csapkodják a mellüket. Ja persze, tejcsárdának is hívják, de hagyjuk inkább…

A maró gúnyt lehántva igazán vonzó elképzelést fedezhetünk fel. Mi csak azt akarjuk, hogy az emberek racionálisan, észszerűen viselkedjenek. Az online kommentekben pontosan ez tűnt fel újra meg újra. A Claridge’s Hotel babarejtegető akciói nagyon is észszerűek voltak, ha azt nézzük, hogy sokakat esetleg zavar a szoptatás látványa. Az anya nem gondolkozott észszerűen, amikor biztosra vette, hogy ez mindenkinek belefér. Minden épeszű ember tudja, hogy igenis lehet diszkréten szoptatni. Farage kijelentése szintén észszerű volt – ő csak kompromisszumra és alkalmazkodásra szólította fel a két oldalt.

A hasonló dilemmával szembesülő szoptatós szülők számára biztosan egyszerű a válasz. Hiszen csak tekintettel kell lenni azokra, akik esetleg kényelmetlenül érzik magukat egy mellprofiltól vagy mellvillantástól.3 Illem, odafigyelés és tisztelet kérdése. Csak viselkedjetek észszerűen, emberek! Mitől olyan nehéz ez?

Jó kérdés, ahogy hamarosan ki is derül.

A Merriam-Webster szótár szerint a „reasonable” (a magyar szövegben, a kontextustól függően: észszerű[en gondolkodó], racionális, épeszű, elvárható módon cselekvő) személy értelemmel, ezért jó ítélőképességgel rendelkezik.1 Ez a jelentés az 1300-as évek körül szilárdult meg az angolban; a resonable szó az ófrancia raisonable-ból, ez viszont a latin rationabilisből származik; a latin ratus a reri (hinni, kiszámolni) befejezett melléknévi igeneve. Ha nem emberekre használják, a reasonable ma arra is utalhat, hogy valami mérsékelt, indokolt vagy olcsó, vagyis nem szélsőséges, túlzott. Ez az információ a kedvenc etimológiai website-omról származik, amely arról is felvilágosít, hogy a jelentés a középangolban kezdett eltolódni. Eleinte „jó ítéletből származó”-t, aztán „a józan ész határain belüli”-t jelentett, az 1500-as évek körül pedig a reasonableness főnév arra utalt, hogy egy cselekedet igazán elviselhető, más szóval olyan, amilyet az észszerűen gondolkodó ember tolerálhat.2

Az elmúlt évezredek során az erkölcsfilozófusok azt diktálták, hogy racionálisan kell cselekednünk. Konfucius köreiben az ókori Kínában, Arisztotelész idején az ókori Görögországban vagy a felvilágosodás korában a tizennyolcadik századi Európában rengeteg vita folyt arról, hogy mely hitek és viselkedési formák tartoznak a racionalitás, az észszerűség keretei közé, és melyek a tolerancia határain túlra. Ez a vonulat segíthet megérteni azt, ami velünk is újra megtörténik.

Az elmúlt néhány évben – a brazil Bolsonarótól az orosz Putyinig, az amerikai Trumptól az angol Alexander de Pfeffel (Boris) Johnsonig – jobboldali politikusok sora dolgozott világszerte minden eddiginél keményebben azon, hogy erős érzelmeket kiváltó témák kapcsán látványosan megossza az embereket. Klímaváltozás és bevándorlás, fegyvertörvények és melegjogok, abortuszjogot támogatók és abortuszellenesek: a nyilvános vita minden színtere az erkölcsi ítéletalkotás egyfajta Rorschach-tesztje lett. A megosztottság igen markánsan jelenik meg az online térben. Gyors görgetés a Twitteren, és – máris megvan – lovas rendőrök hada támad a tüntetőkre. De vajon szándékosan ösztönzik az erőszakot egy békés tüntetésen, vagy a demokráciát védik hősiesen a gonosz csőcseléktől? Aztán a következő: egy menekülő család csónakja a tengerbe borul, és félő, hogy egyéves kisgyerekükkel együtt megfulladnak – de amit egyesek az emberi jogok megcsúfolásának minősítenek, amely abból ered, hogy a mi országunk önkényesen lerombolta az övéket, azt mások az illegális bevándorlás elkerülhetetlen következményének nevezik. Aztán egy elismert professzor azért áll ki, hogy a tankönyvek a rabszolgaság minden borzalmát tanítsák meg – de ezek a könyvek cinikusan kiforgatják a történteket, hogy megosztottságot szítsanak, vagy egyszerűen csak megpróbálják kendőzetlenül megmutatni azt, amit eddig elhallgattak?

Miközben erősödik a populizmus, gőzerővel folyik a félretájékoztatás, és egyre inkább kicsúszik a kezünkből a világ, a politikai megosztottság mindkét oldalán kétségbeesetten próbáljuk helyreállítani a polgári erkölcs határait. Nem csoda, ha egyre hangosabban szól a „csak észszerűen” buzdítás. De ahelyett hogy ugyanazon az erkölcsi alapon próbálnánk állni, az ellentétek egyre távolabbi területeket érintenek. Ami minden eddiginél jobban eltávolít bennünket egymástól.

Kutatásaim során a közönséget tanulmányozom, ezért beszélgetések töltik ki a napjaimat. Pontosabban azt vizsgálom: hogyan beszélnek az emberek arról, amit látnak, olvasnak és hallanak? Akár egy Bertolt Brecht-darabról, akár egy politikai jelenségről van szó, mint a Brexit-népszavazás, az emberek egészen eltérően értelmezhetik ugyanazt az eseményt, amit hihetetlenül izgalmasnak találok. A könyvben végig látják majd, milyen hosszan elidőzöm azokon a szavakon, amelyekkel másokról beszélnek, például egy újságcikkhez fűzött megjegyzésekben, a Twitteren folyó vitákban vagy az offline beszélgetésekben elhangzottakat kommentálva. Mert ha jól megfigyeljük a cselekvést kísérő nyelvhasználatot – amelyet a kutatók „diskurzus”-nak neveznek –, akkor többet is megtudhatunk a jelentésalkotásról: arról, ahogyan az egyes emberek megértik a világot, a benne elfoglalt helyüket és egymást. Röviden: értékkutatónak mondanám magam. Úgy gondolom, eszmecseréinkből, beszélgetéseinkből az is kitapintható, hogyan alakítjuk ki egymással versengő értékrendjeinket. A diskurzus tanulmányozásán keresztül azt vizsgálom, hogyan tudjuk fenntartani, sőt megerősíteni a meggyőződésünket, amikor ellentétes nézetekkel és bizonyítékokkal szembesülünk.

Utóbbi kérdésemre az a rövid válasz, hogy világlátásunkat minden tapasztalatunk összegyűjtésével építettük fel, és gyakran úgy tűnik, pusztán a közönséges józan ész – vagyis az általánosan, közönségesen helyesnek tartott megítélés – diktálja (a „józan ész” ebben az értelemben szerepel a későbbiekben is). Megélt tapasztalataink, az általunk fogyasztott kultúra, a beszélgetéseink, a számunkra elérhető tőke (gazdasági, kulturális, társadalmi és mobilitási tőke), valamint azok a közösségek, osztályok és kultúrák, amelyeknek a részei vagyunk, együttesen segítenek felépíteni egy sor alapvető meggyőződést. A különböző értékrendekből merítve különböző értékítéleteket alkotunk a bennünket körülvevő világról, és arról, hogy szerintünk milyenné kellene válnia. Ez az elképzelés nekem észszerűnek tűnik, ezért a többiek – akik nem értenek egyet vele – biztosan nem gondolkoznak észszerűen. Téma lezárva.

Vegyük a szoptatást. Az erről szóló diskurzust tanulmányozva kiderült: a kommentelők elvben hajlottak arra a véleményre, hogy a diszkrét és a hivalkodó viselkedés közötti választás csak a józan észen múlik. De a gyakorlatban nagyon eltérő elképzeléseket alakítottak ki a diszkrét viselkedés határairól. Forduljon a fal felé, aki szoptat? Surranjon ki a vécére? Egyszerre csak az egyik cicit vegye elő, de ne rakja ki egyszerre mind a kettőt? Bújjon az asztal alá, vagy egészen addig maradhat, amíg fel nem ugrik rá, és elkezd táncolni rajta? Pontosan hány milliméter látszódhat a mellbimbó körül? – vetődött fel bennem. Pontosan hány másodperc telhet el a melltartó kinyitása és a baba mellre tétele között? Esetleg minden új szülőnek egy évig magánzárkában kellene tartózkodnia a biztonság kedvéért? És ha mindenki mást gondol az észszerű viselkedésről, mi lehet az általánosan helyesnek tartott megítélés, mennyire „józan” a józan ész?

Ez a könyv nem a cicikről és a kisbabákról szól. Hanem a viselkedésről. Honnan tudjuk, hogyan viselkedjünk helyesen a legkülönbözőbb társadalmi körülmények között, akár a való életben, akár az interneten? Hogyan találjuk ki, mi a jó és mi a rossz, az elfogadható és az elfogadhatatlan, a helyes és a helytelen, az udvarias és a durva? És hogyan remélhetjük, hogy egyetértésre jutunk egy olyan világban, ahol mindenki kicsit mást gondol az előbbiek jelentéséről?

Kis és nagy vitáink – attól kezdve, hogy szabad-e egy nőnek sminkelnie a vonaton, egészen addig, hogy a szobordöntés a történelem egy darabjának kiradírozása vagy talán a hibái kijavítása – összefüggenek egymással. Középpontjukban a felfogásunk eredendő racionalitásába vetett, mélyen bennünk élő hit áll, függetlenül attól, hogy mások mennyire tartják esetleg hibásnak, zavarosnak vagy akár elítélendőnek a nézeteinket. Ezt az érzést egy francia költő, Jean Gerson az 1400-as években certitudo moralisnak, „erkölcsi bizonyosság”-nak nevezte: úgy érezzük, a világra vonatkozó bizonyos megállapítások észszerű kétségeket kizáróan igazak. Sokan leginkább arra vágynak, hogy a dolgoknak legyen értelme: szépen feleljenek meg a saját belső valóságuknak. Amikor ez a valóság veszélybe kerül, gyakran bebetonozzák magukat – de támadhatnak is. Hogyan döntsük el, mi a helyes, ha egy vitában mindkét fél meg van győződve az álláspontja észszerűségéről?

De a viselkedés esetében nem egyértelműek a szabályok. A társadalmi életet strukturáló szabályok néha arra szolgálnak, hogy viselkedjünk visszafogottabban – mindenki érdekében, mindannyiunk számára tegyük jobbá, biztonságosabbá, igazságosabbá az életet. Máskor azonban a szabályokat igazságtalanul, fegyverként használják: megfosztják az embereket a hatalomtól, és megosztják őket, hogy maradjanak nyugton, és engedelmeskedjenek. Így van ez a társadalmi ítélkezéssel is. Mások megítélése a legjobb esetben erkölcsi imperatívusz: olyan mechanizmus, amely mindenkit együttműködésre és a közjó érdekében mérsékelt viselkedésre ösztönöz. A legrosszabb esetben a status quo fenntartásának eszköze lehet, és olyan immorális jelenségeket tarthat fenn, mint a rasszizmus, az egyenlőtlenség és az igazságtalanság. A merev eszmények másokra erőltetése azokat sújtotta a legjobban a történelem során, akik a társadalom peremére szorultak. Amint a következő oldalakon látni fogják, ez ma is megjelenik, mégpedig sokféle káros formában: attól kezdve, hogy dühös kibicek próbálják kitiltatni a kisbabákat a kávézókból és a repülőgépekről, kirúgatni az autistákat a színházakból, mert rossz helyen nevetnek, egészen odáig, hogy Amerikában minden évben letartóztatnak fekete családokat, mert túl hangosan ünneplik a gyerekeik érettségijét. A „legyen tekintettel másokra” felszólítás nincs tekintettel azokra a „másokra”, akiknek igazságtalanul ártanak a merev szabályozással.

A társadalomhoz hasonlóan ez a könyv is két részre tagozódik.

Az első, „Amikor észszerűen viselkedünk” című részben kicsit jobban megértjük az elköteleződés szabályait. Honnan származnak az uralkodó normák? Hogyan tanuljuk meg a viselkedést? Közös történelmünkre visszatekintve feltárom: a racionalitás olyan mélyen beágyazódott a polgári demokrácia klasszikus eszméibe, hogy még a nemzetközi jogba is bekerült. Hogyan gyökeresedtek meg ezek a törvények, hitrendszerek és ítélkezési mechanizmusok a társadalmi életben, és kiknek a javát szolgálják?

A második, „Amikor nem viselkedünk észszerűen” című részben sokkal veszélyesebb kérdést teszek fel. Létezik olyan szituáció, amikor a szabályszegés a helyes választás? A modern élet rettenetesen meg akar győzni bennünket arról, hogy attól leszünk jó emberek, ha adunk a viselkedésünkre és a modorunkra – és másokat is erre késztetünk. Legyél jól nevelt – mondják nekünk. Megfontolt vitára van szükségünk. Legyen még több kerekasztal-beszélgetés és panelbeszélgetés, ahol minden oldal egyenlő esélyt kap véleményének kifejtésére. A szexista és rasszista ideológiákat az eszmék piacán győzzük le! A napfény a legjobb fertőtlenítőszer! De mi van akkor, ha az olyan erőteljes felszólításokat, mint a „csak észszerűen”, füstfüggönyként használják, hogy visszatartsanak bennünket a változtatástól? És ha a rasszista eszmék elleni legjobb szer mégsem a napfény, hanem az oxigén elzárása? Ha egy rossz elgondolás megvilágítása éppen a terjedését segíti elő, holott az eszmét csak az szoríthatja vissza, ha elvonjuk tőle a figyelmet? A könyv második része amellett érvel, hogy sürgősen szembe kell néznünk egy kellemetlen igazsággal. Abban a világban, ahol folyton képeket látunk, könnyen összekeverhetjük a racionalitás látszatát a valódi racionalitással. A morálisan elfogadható eszmék – a méltányosság, egyenlőség, igazságosság – keresésekor a történelem arra tanít, hogy néha, megfelelő körülmények között, meg kell engednünk magunknak és másoknak, hogy ne cselekedjünk „észszerűen”.

2020 és 2021 nyara között írtam ezt a könyvet, amikor zajlott körülöttem a történelem. A tomboló Covid–19-járvány alatt emberek millióihoz hasonlóan én is otthon ültem nap mint nap, a férjemmel és a két kisfiammal bezárva. Végtelen vitákat hallgattam a bezárkózásról és a maszkviselésről, és hogy ezek a kollektív gondoskodás elvárható (racionális) cselekedetének vagy a polgári szabadságjogok minden racionalitást mellőző megsértésének tekintendők-e. Ott voltam Bristolban, amikor Edward Colston, a hírhedt rabszolga-kereskedő szobrát letaszították a talapzatáról és a tengerbe dobták, aztán ott voltam a növekvő rendőrségi erőalkalmazás elleni tüntetéseken is, és a sötétben állva bámultam egy lángoló rendőrautót. A számítógépemen néztem, amikor Amerikában konföderációs szobrokat távolítottak el. A hírekből értesültem Donald Trump elnök történelmi vereségéről, és csodálatos, felszabadító megkönnyebbülést éreztem – majd néhány nappal később elborzadva figyeltem az amerikai Capitolium ostromát. Újra meg újra lejátszottam azokat a videókat, ahol a túlerőben lévő szövetségi rendőrök ellenállás nélkül félreállnak, holott nemrég még könnygázzal és gumilövedékekkel lőtték kegyetlenül a baloldali tüntetőket. Hallottam, ahogy ugyanazok az emberek, akik hangosan elítélték a Black Lives Matter-tüntetőket, mert „antidemokratikusak” és „vadak”, most hirtelen bagatellizálják az amerikai demokrácia szimbóluma elleni fegyveres támadást. És azt is, hogy tekintélyes újságírók racionális középutat követelnek, a két oldal közötti kiegyensúlyozott vita szükségességét hangsúlyozzák.

Minderről George Bernard Shaw híres mondatai jutottak eszembe: „Az okos [észszerű] ember alkalmazkodik a világhoz; a nem okos [észszerűtlen] ember görcsösen ragaszkodik ahhoz, hogy a világ őhozzá alkalmazkodjék. Tehát minden haladás a nem okos [észszerűtlen] emberen fordul meg” (Hevesi Sándor fordítása).3 Aztán fogtam a laptopomat, és írni kezdtem. Arról, hogy a politikai és a médiaberendezkedés rendszeresen megengedi a spektrum konzervatív oldalán álló gazdag, fehér, ciszheteró férfiaknak, hogy még akkor is megszegjék az elköteleződés szabályait, ha ellenvéleményük indoklása következetesen érvénytelennek bizonyul, hiszen hamis áldozatiságon, váltig ismételgetett valótlanságokon alapul. Arról is írtam, hogy a marginalizált közösségeknek régóta és elszántan tiltják az igazolható igazságtalanságok elleni harcot. Tiltakozni persze lehet – csak nem így (vagy úgy, vagy amúgy). És írtam arról is, hogy a kortárs diskurzust elárasztották a hamis egyenlőségek és a „civil vitá”-nak álcázott rosszhiszemű érvelések.

Az egyensúly nem az igazság és a hazugság közötti félúton van. Ha az igazságosság mérlege alapvetően kiegyensúlyozatlan, akkor nem lehet úgy tenni, mintha mindkét oldal egyforma súlyt képviselne. Míg egyesek a mérleg egyensúlyának helyreállításáért küzdenek, mások az igazságtalan rendszer fenntartásához pakolnak fel súlyokat. Nem minden észszerű, ami mellett érveket lehet felsorakoztatni. Két rosszból néha igenis jó sül ki.

A könyv középpontjában a határvonalak metaforája áll. Azokról a határvonalakról beszélek, amelyek segítenek elválasztani a helyeset a helytelentől, a jót a rossztól, az elfogadhatót az elfogadhatatlantól, a megfelelőt a nem megfelelőtől, az erkölcsöst az erkölcstelentől, a civilizáltat a barbártól. Mielőtt tovább olvasnának, szeretnék leszögezni valamit. Emberként szükségünk van ezekre a határvonalakra. Amint látni fogjuk, az a hatalmas globális hálózat, amelyet társadalomnak nevezünk, csak azért létezik, mert képesek vagyunk meghúzni ezeket a határvonalakat. Szükségünk van rájuk a társadalom működéséhez. Nem A bűn éjszakájában élünk.

De arra is szükségünk van, hogy kritikusabban gondolkodjunk a határvonalak meghúzásáról és meghúzóiról. Honnan erednek egyáltalán az együttélés módjai? Kinek az érdekeit szolgálják? Mi történik, amikor átlépjük az észszerű és a helytelen közötti határt, és tényleg így rendezzük el a legokosabban az életünket?

E kérdések köré épül a könyv. Az észszerűtlenség joga arról szól, hogyan navigálunk a társas helyzetekben, a zűrös, zavarba ejtő, ijesztő, vicces, sete-suta szituációkban. Azokról az értékekről, feltételezésekről, előítéletekről szól, amelyek meghatározzák másokról alkotott véleményünket, és arról, hogy ilyenkor ki a „mi” és ki a „mások”. A modorról, az udvariasságról, a korrektségről, a tiszteletről; az erkölcsről, az etikáról, a törvényről szól – azokról a nagy szavakról, amelyekkel azért hozakodtunk elő az évszázadok során, hogy meghatározzuk a sikeres együttélésünkhöz szükséges határokat. És megkérdezi, hogyan verekedhetnénk át magunkat a zajon, hogyan térhetnénk vissza a régi, morálisan elfogadható értékekhez: a vezérelvként szolgáló igazságossághoz, egyenlőséghez és a mindenki számára biztosított szabadsághoz, amelyekre a világ hatalmas civilizációi épültek. A könyv mégis mindenekelőtt arról szól, mit jelent olyan „észszerű ember”-nek tartani magunkat, aki megmondhatja másoknak, hogyan viselkedjenek.

Első rész: Amikor
észszerűen
viselkedünk

1.

Idegen az idegenek között

Idézzük fel, milyen, amikor egy párás kávézóból nézzük az odakint elhaladó arcokat. Amikor magával ragad bennünket a futballstadion izgalma, és azonnal fel akarjuk venni a ritmust, hogy szinkronban legyünk a többiekkel. Amikor egy zsúfolt, meleg szobában vagy egy nagy szabadtéri fesztiválon táncolunk, mindenkit csillámpor borít, és mások izzadsága kenődik a bőrünkre. Amikor egy étterem barátságos zsivajában vagy egy könyvtár csendjében ülünk; emberáradatban kanyargunk egy metróállomáson, vagy színházi előadást nézve ülünk csendben más emberek között, vagy a bevásárlókocsinkkal kerülgetjük az övéket – jaj, az a nyamvadt kerék! Nem, parancsoljon, menjen csak.

Együtt lenni, idegennek lenni idegenek között annyi, mint folyamatosan a bizalom állapotában élni.

Ahhoz, hogy együtt éljünk a többi emberrel, meg kell bíznunk bennük. Ez a legalapvetőbb szinten kezdődik: bíznunk kell abban, hogy általában nem akarnak ártani nekünk. Hogy munkába menet nem lesz robbanószerkezet a buszunkon. Hogy az osztálytermeinket és a vallási gyülekezeteinket senki sem fogja megzavarni automata fegyverrel a kezében. Hogy senki sem fogja ránk köhögni a halálos vírusait.

De kevésbé veszélyes esetekben is egymásra vagyunk utalva. Mindannyian felelősek vagyunk másokért. Figyelmesnek kell lennünk hozzájuk, ami azt jelenti, hogy a saját szükségleteink mellett az ő szükségleteiket is figyelembe kell vennünk. Igyekeznünk kell mindent megtenni, hogy ne bosszantsuk őket indokolatlanul, ne álljunk az útjukba, ne zavarjuk meg önző módon a békéjüket. A sikeres együttélés érdekében minden tőlünk telhetőt meg kell tennünk, hogy ne nyomasszunk másokat testileg-lelkileg. Mindent meg kell tennünk, hogy ne borítsuk fel közös csónakunkat, és zavartalanul folyjon a mindennapi élet. Amikor reggelente kilépek a házamból, a többi emberbe helyezem a bizalmamat: annak a függvénye vagyok, hogy vigyáznak-e rám, és mindent megteszek, hogy cserébe én is vigyázzak rájuk. Mi lehetne ennél reményteljesebb?

A félénk, gyilkos majom

Az ember szokatlanul társas lény. Több mint kétezer évvel ezelőtt Arisztotelész zóon politikonnak, „közösségi lény”-nek nevezett bennünket. Történelmünk során előbb családi csoportokba verődtünk, aztán szorosan összetartozó közösségeket alakítottunk ki, majd eljutottunk az arisztotelészi poliszban élő civilizációkig, a népig. Ma, amikor világszerte rohamosan terjeszkednek a városok, az agglomerációk, egyre inkább hozzászokunk ezekhez az óriási olvasztótégelyekhez, ahol a család, a barátok, a szomszédok és ismeretlenek zsúfolódnak össze. És nem csak arról van szó, hogy olyan emberek között kell léteznünk, akiket nem ismerünk. Gyakran mi magunk választjuk ezt. A Psychological Science folyóirat egyik pandémia előtti tanulmányának szerzői harmincezer adatközlő válaszait gyűjtötték össze, és megállapították, hogy amikor az ember szomorú, valószínűleg a szeretteihez fordul, az ő társaságukat keresi. Amikor viszont jól érezzük magunkat, sokkal nagyobb valószínűséggel keressük az idegeneket, a névtelen tömeg társaságára vágyunk.1 Ez a tendencia újra felbukkant azokban az országokban, amelyek gyorsan igyekeztek megfékezni a Covid–19 első hullámait, és ezután rengeteg ember özönlött vissza boldogan a koncertekre, sporteseményekre, hogy újra közös élményekhez jusson.

A bolygó összes többi fajától megkülönböztet bennünket, hogy rendszerint idegenek tömegében élünk. Paul Seabright evolúciós közgazdász szembetűnően és egyedülállóan emberi jelenségnek nevezi, hogy teljesen megbízunk azokban, akik nem a rokonaink, és nem tartoznak a saját társas csoportunkba. Természetesen korántsem mi vagyunk az egyetlen együttműködő faj. A természet a hangyáktól a zebrákig bővelkedik olyan ökoszisztémákban, amelyek a rokon egyedek közötti munkamegosztás érzékeny egyensúlyára és a szimbiózisban élő fajok közötti kapcsolatokra épülnek. Seabright szerint azonban nincs a természetben még egy olyan faj, mint a miénk, amely bonyolult feladatmegosztásra támaszkodik az azonos fajhoz tartozó, de genetikai rokonságban nem álló idegenek között.2 Az ember az egyetlen lény, amelynek a puszta túlélése az olyan emberek közötti kölcsönös függőség bonyolult rendszerétől függ, akik nem a családtagjai, akiknek a 99,999999999999 százalékát nem ismeri, és valószínűleg soha nem is fogja. Egy szuperhősfilm nyelvén az emberiség eredettörténete arról szólna, hogyan alakult ki bennünk ez a természetellenes hajlandóság arra, hogy idegenekkel lógjunk együtt, akiknek (minden más faj logikája szerint) fenyegetőnek, ijesztőnek és – idegennek – kellene tűnniük!

Ez a nem is olyan régi csoda egy olyan „rendkívüli kísérlet”-nek az eredménye, amelyre az utolsó jégkorszak után, körülbelül tízezer évvel ezelőtt került sor.3 Talán nem tűnik nagyon friss fejleménynek, de ha azt nézzük, hogy a Homo erectusból majdnem kétmillió év alatt fejlődött ki a mai Homo sapiens, tízezer év olyan, mint szuperhősfilmünk utolsó perce. Három órán keresztül csak egy csomó magányos ősembert látunk, aki megtanul két lábon járni, és az utolsó öt percben (az evolúció körülbelül ötvenezer éve alatt) kis vadászó-gyűjtögető csoportokba tömörül. Aztán, közvetlenül a stáblista előtt, néhány utolsó filmkockába zsúfolódna minden más: csónak, ragasztó, kerámia, kenyér, vályogtégla, alkohol, bőr, vízvezeték, kerék, tetoválás, bábu, üveg, olló, császármetszés, világítótorony, talicska, papír, fadúcos nyomtatás, sakk, függőhíd, gyufa, WC-papír, szélmalom, porcelán, mentő, könyvnyomtatás, gomb, szemüveg, ágyú és egy rakás harci eszköz, nyomdagép, barométer, varrógép, furnérlemez, vakcina, mechanikus számológép, elektromágnes, fűnyíró, légkalapács, tölthető elem, dinamit, villanykörte, még több fegyver, penicillin, televízió, rádió, nejlon, atombomba, űrállomás, videojáték, mobiltelefon és internet.4

Szusszanjunk egyet! Mindez nagyjából az utolsó ötven másodpercben. Aki pislogott, lemaradt róla.

Mi váltott ki tízezer évvel ezelőtt ilyen példátlan gyorsulást? Seabright szerint: az állatvilág egyik legagresszívabb és legnehezebben leírható faja nekilátott, hogy letelepedjen.

Az emberszabású majmok közé tartozott: a csimpánz és a bonobó közeli rokona, és annak a kihalásnak a szerencsés túlélője, amely a csimpánzok családjának számos más ígéretes ágát eltörölte. A csimpánzhoz hasonlóan erőszakos, mozgékony, az idegenekkel szemben rendkívül gyanakvó volt; főként közeli rokonokból álló bandákban vadászott és harcolt. Ekkor azonban ahelyett, hogy élelem után kajtatott volna, elkezdett állatokat tartani, gabonát termeszteni, a javait a településen tárolta, ami korlátozta a mozgékonyságát, és a főemlős kitette magát az olyan idegenek figyelmének, akik ellen addig harcolt, vagy akik elől menekült.4

A pleisztocén kor után a Nyugat-Ázsiában élő csoportok néhol kultikus építményeket állítottak fából, kőből és földből, amelyek körül az emberek – alkalmanként akár hónapokra – összegyűltek.5 Nemrég, 2008-ban egy német régész, Klaus Schmidt, aki a délkelet-törökországi Urfa ősi városának közelében dolgozott, hatalmas faragott köveket talált, amelyek tizenegyezer évvel ezelőtt kerültek oda. Ezek tehát több mint kétszer idősebbek Stonehenge-nél – olyan emberek készítették őket, akiknek még nem voltak fémszerszámaik.6 Itt van a világ legrégebbi fennmaradt temploma, a Göbekli Tepe. Felfedezése nyomán a régészek egészen a gyökerekig felgöngyölíthetik az emberi együttműködés fejlődését.

Hirtelen, meghökkentő módon, miután évezredekig kerültük egymást, kedvünk támadt együtt élni idegen szomszédokkal. Bár lehetetlennek tűnt, mégis nyerőbb lett megvárni, amíg egy távoli alak közelebb ér, mint mérgezett nyilakat kilőni, és csak utána kérdezősködni. Más szóval, kifejlesztettünk egy állatokra egyáltalán nem jellemző képességet, a bizalom képességét. Ez egyszerű folyamatnak tűnhet, de ennél abszurdabb cselekedetre valószínűleg nem is vetemedhettünk volna. A nagy kék bolygó szinte minden más élőlénye szerint az idegenektől félni kell.

Az idegenekbe vetett bizalom valamikor öngyilkosságnak számított. Ahogy szőrösebb őseink nem vertek tanyát az aktív vulkánok szélén, vagy nem rohantak oda egy dinoszauruszhoz, évezredekig tartó próbálkozásaik során ugyanígy azt is megtanulták, hogyan kerüljék el a bizalom kialakulását. Ezért igazi csoda, jegyzi meg csodálkozva Seabright, hogy néhány száz generációval az első települések kialakítása után „ugyanaz a félénk, gyilkos emberszabású majom, amely egész evolúciós történelme során kerülte az idegeneket, most vadidegenek között él, dolgozik és mozog milliószámra”.7 Ilyen rövid evolúció alatt sikerült megszabadulnunk attól a bizonyosságtól, hogy az idegen veszélyt jelent, és elkezdtünk óvatosan bízni az emberekben – hinni abban, hogy a többiek (általában, valószínűleg, mindent összevetve) kétségeink ellenére megérdemlik a bizalmat.

Az az új képesség, hogy leküzdjük alapvető ösztöneinket, és idegenekbe helyezzük a bizalmunkat, csak – Charles Stanish antropológus kifejezésével – „az intenzív ritualizált viselkedés” kifejlődésével alakulhatott ki. Az emberek világszerte nagyjából ugyanabban az időben kezdték el felállítani a szokások, hagyományok és tabuk rendszerét, hogy megszervezzék a társadalmi csoportokat, „strukturálják az emberek politikai és gazdasági életét”. Még azokban az állam nélküli társadalmakban is általános igény alakult ki az átfogó „normák” iránt, ahol kevésbé kényszerítették ki az elköteleződés szabályait. Ezek a normák Stanish szerint „olyan társadalmi eszközök összességét” jelentik, amelyek azért alakultak ki az idők során, hogy az erőforrások előállításának, elosztásának és cseréjének módját szabályozva „kezeljék a távoli vagy különálló népek együttműködési nehézségeit”.8 Például az áruvásárlás során egyes kultúrákban kibontakozott a cserekereskedelem rendszere, hogy mindkét fél számára méltányos árat állapítsanak meg, míg más kultúrákban a méltányosságot megteremtő norma szerint fix költséget határoztak meg, amely nem függött a tárgyalók szeszélyeitől. Az 1960-as években egy amerikai szociológus, Harold Garfinkel boltokba küldte el a diákjait, akik „elvárást sértő” kísérletükben megpróbáltak alkudozni a rögzített árú termékekre – a fiatalok néhány eladón a szorongás, sőt a düh jeleit észlelték, amikor váratlanul nem viselkedtek „normálisan”.9 Ezek a normatív rendszerek tehát eltérhetnek egymástól a világ különböző pontjain, de az az általános felfogás, hogy az embereknek szükségük van egy rendszerre, minden közösségben megjelenik.

Mit mond ez nekünk? Hogy a jó és a rossz közötti határvonal meghúzása (majd megerősítése az egyre bonyolultabb rendszerek segítségével) a tisztességes viselkedés jutalmazása és a vétkek büntetése érdekében döntő lépés volt a társadalmi evolúció folyamán. Amikor – a korai mezopotámiai brutális kivégzésektől kezdve a tízparancsolaton át az illemtankönyvekig – lefektettük az elköteleződés alapszabályait, fajunk félretehette ösztönös félelmét, és létrehozhatta a kölcsönös együttműködés hatalmas rendszerét. Voilà! Néhány ezer év… és társadalommá váltunk.

Hivatkozások

A hivatkozott webcímek a hozzáférés időpontjában helyesek voltak.

Bevezetés

1Merriam-Webster. ‘reasonable (adjective)’ (www.merriam-webster.com/dictionary/reasonable).

2Online Etymology Dictionary. ‘reasonable’ (www.etymonline.com/word/reasonable).

3George Bernard Shaw. Man and Superman (The University Press, 1903) (In Bartleby: www.bartleby.com/157/6.html). (Magyarul: A forradalmár katekizmusa. Elvek forradalmárok számára. [Az Ember és felsőbbrendű ember / Tanner John házassága „függeléke”.] Ford.: Hevesi Sándor. Digi-book Magyarország, 2021.)

1. Idegen az idegenek között

1Jordi Quoidbach, Maxime Taquet, Martin Desseilles, Yves-Alexandre de Montjoye & James J. Gross. ‘Happiness and Social Behavior’, Psychological Science 30:8 (2019): pp. 1111–1122.

2Paul Seabright. The Company of Strangers: A Natural History of Economic Life – Revised Edition (Princeton University Press, 2010): p. 4.

3Seabright, Strangers: p. 3.

4Seabright, Strangers: pp. 3–4.

5Charles Stanish. The Evolution of Human Co-operation: Ritual and Social Complexity in Stateless Societies (Cambridge University Press, 2017).

6Andrew Curry. ‘Gobekli Tepe: The World’s First Temple?’, Smithsonian Magazine, Nov 2008 (www.smithsonianmag.com/history/gobekli-tepe-the-worlds-first-temple-83613665).

7Seabright, Strangers: pp. 3–4.

8Stanish, Co-operation: p. 8.

9Harold Garfinkel. Studies in Ethnomethodology (Prentice-Hall, Inc., 1967): p. 69.

Jegyzetek

1 Minden idők leghangosabb repülőgépe. Két kisfiú anyjaként már ezt is tudom.

2 Itt álljunk meg, és ugorjunk vissza arra a jelenetre, amikor derékig meztelenül ülök a kanapén, anyósom a szemközti fotelben, és nézi, ahogy a szülésznő erőszakkal az alvó baba arcába tuszkolja duzzadt, sajgó mellemet. Régi szép idők.

3 Természetesen sokan egyetértettek abban, hogy a mellvillantás normális körülmények között teljesen elfogadható, de csak felnőtt férfiak, és nem csecsemők előtt. A szép cici oké, jegyezte meg valaki, de nem úgy, hogy egy kisbaba lóg rajta.

4 A találmányok listája – hihetetlen módon és legjobb tudomásom szerint – időrendi sorrendben szerepel. Legalábbis a Wikipédia szerint.

corvina@lira.hu
www.corvinakiado.hu
Felelős kiadó: Király Levente, a Corvina igazgatója
Felelős szerkesztő: Kúnos László
Műszaki vezető: Székelyhidi Zsolt
Korrektor: Pozsik László

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
IBM Plex Mono – SIL Open Font License
IBM Plex Sans Arabic – SIL Open Font License
Noto Serif – Apache License 2.0
Oswald – SIL Open Font License
Petrona – SIL Open Font License
Tiro Devanagari Hindi – SIL Open Font License
ZCOOL XiaoWei – SIL Open Font License