A könyvet tervezte: Szabó Vince

A borító Ziv Qual „Rage over Babylon” című festményének felhasználásával készült

Copyright © Moskát Anita, 2014

Első kiadás © GABO Kiadó, 2014

A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges

Elektronikus kiadás v.1.0.

ISBN 978-963-689-887-8

Kiadja GABO Kiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Kleinheincz Csilla

I. KALEIDOSZKÓP ÉS ÁRNYÉK

1.

Arzén a bábeli torony árnyékában az apjára gondolt. Sáska fiam van, aki imádkozik ugyan, mégsem veszem hasznát, hajtogatta régen reggeli kávéja felett, miközben ő az asztal túlsó végén ült, és a Testamentumból mondta fel a leckét. Az első hibánál apja figyelmeztetően a csészéhez koccintotta a mokkáskanalat, a másodiknál rátette kezét korbácsára, Törvényre. Arzén nem szeretett harmadszor hibázni.

Hermon küldte be házkutatásra Bábelbe, előtte három katona és egy purgáló pap saruja csattogott. Arzén hetek óta először hagyta el a birtokot: gyűlölte a zsivajt, a torony köré gyűlt zarándokokat, a szentelt olajok fullasztó illatát. Az imatelepek felől homokot és litániázást hozott a szél. Mindenfelé hívek tolongtak, akik az apja halálának harmadik évfordulójára érkeztek. A torony tövénél ezernyi mécses lobogott Léonard Château lelkéért, de neki minduntalan a halottas ágya jutott eszébe, fehér bőre és a fehér paplanok.

Esteledett, az állványzaton senki sem mozgott. Nem vontattak követ, nem adogattak téglát, csak galambok gubbasztottak a párkányon és a szobrok vállain. Arzént a régi toronycsonkra emlékeztette ez a nyugalom, az építkezés előtti időre, amikor az emelődaruk még nem berregtek, a vízköpők koszorúja pedig az ősök rég kihalt városára tekintett le. Egy pillanatig azt kívánta, apja bár érintetlenül hagyta volna a romokat.

Akár a sírköve is lehetne.

A katonák nyomában ráfordult az óváros kacskaringós sikátoraira. Mellbe vágta a húgyszag. Hiába parancsolta meg, hogy hajlék nélkül senki sem tartózkodhat Bábelben, miután elfogytak a kiadó istállók és padlásszobák, a zarándokok sátrat vertek a köztéren, vagy köpenyükbe burkolózva aludtak az út szélén. A sárkunyhók koszosan, szabálytalanul dülöngéltek, akár a fogak.

– Áldjon meg, uram! – Fekélyes szemgödrű férfi nyúlt a karjáért. – Kérem, áldjon meg!

Arzén elhúzta a kezét. Az egyik kísérő katona eltolta mellőle a zarándokot.

– Áldást, áldást! – kurjongatták az utcagyerekek, és mutogatva szaladtak utána. Legyek nyüzsögtek a levegőben. A gyékénytető alatt dolgozó borbélyok abbahagyták a munkát, a férfiak félig nyírt szakállal gyűltek köré. Mind amulettet szorongattak – madzagra fűzött csorba kanalat, nádból faragott medált, kígyó méregfogát –, és mind áldást szerettek volna.

– Gyerünk tovább! – morogta Arzén a városőröknek, akik vigyáztak rá, hogy a teveszagú, foghíjas emberek ne furakodjanak a közelébe. Felhúzta kesztyűjét, hogy elrejtse tenyerén a papi tetoválásokat, de tudta, hogy elkésett. Már a városhatáron meg kellett volna tennie.

Egy szentély bejáratánál két férfi súrolókefével, szappanhabos vízzel falfirkát dörzsölt le a kapuról. Vörössel festették, a ledöntött tornyot ábrázolta. Arzén később több rajzot is észrevett: kettőt lakóházak oldalán, egyet egy angyalszobor talapzatán.

– Elszemtelenedtek a toronyellenesek, uram – jegyezte meg a kísérő pap, amikor feltűnt neki, mit néz. Magas homlokú, sötét hajú, barna bőrű férfi volt, mint a legtöbb bábeli.

Végigmentek egy sikátoron, ahol szárítóköteleken lengtek a megsárgult lepedők, aztán az őrei megtorpantak. A torony innen szögletes, szürke hasábnak látszott, állványozott csúcsa a magasba veszett.

– Megérkeztünk, uram.

Hermon annyit mondott neki, a toronyellenesek egyik vezetőjét foghatják el, ők azonban egy düledező oldalú szuvenírbolt előtt álltak meg. A kirakatban gyertyatartók és apró Bábel-szobrok sorakoztak, a vályogfalra valaki babonás jeleket karcolt.

A cégérre a megfelelő szavakat festették: Bábel Emlékhely. Hiába tűnt ócska üzletnek, Arzén bízott Hermonban; sem a toronyellenesek ügyében, sem másban nem szokott tévedni.

Előreküldte a katonákat. A küszöb fölött lógó gyöngyfüggöny beengedte a sivatagi port, a padlón talpnyomok keveredtek, a levegőben lakkfesték és citrus illata. Egymásnak döntve álltak az asztalon és a rongyszőnyegen a toronybálványok, amelyek talpán ott vöröslött az igazoló pecsét, hogy megszentelt fából készültek. A tulajdonos, egy torzonborz szakállú öregember a hintaszékében ült, és az utolsó simításokat végezte egy szobron.

– Miben segíthetek? – kérdezte. Egy tejfehér macska ejtőzött az ölében.

– Vizsgálatot tartunk – közölte Arzén. A szóra a portékák között válogató zarándokcsalád a torony jelét vetette a levegőbe, majd a katonák között kisiettek az utcára. – Hamar végzünk, ha nem ellenkezik.

Az öreg félretette a vésőt és a faragványt, hümmögött, majd a kandúr bundájába túrt.

Tényleg ide küldte Hermon? Egy macskás vénemberhez?

– Egyedül vezeti az üzletet?

– Ez a lusta állat az egyetlen segédem. – Az öreg Arzénra hunyorgott. Még mindig nem kelt fel a hintaszékből, hogy illően köszöntse a papokat. Arzén eltűrte neki, a vizsgálat sokakat összezavart. – Nézzenek csak körül bátran!

A katonák lereteszelt ládákat nyitottak fel, de ellopott toronytervrajzok vagy meggyalázott Testamentum helyett csak ecsetek és vésők kerültek elő. A tisztító pap tömjénes füstölőt gyújtott, zümmögve dúdolta a kőlitániát.

Amíg a katonák a raktárt kutatták át, Arzén az árukészletet vizsgálta. Méret szerint válogatott Bábel-tornyok sorakoztak az asztalon: olaj- és rózsafából, puszpángból, szikomorfából. Hasonlítottak az eredetire, csonka tetejükről hiányzott a kupola, és pár vonással a szobrokat is kifaragták, ahogy hátukon tartják a balkonokat.

– Melyik tetszik? – kérdezte az öreg, és botjára támaszkodva mellébicegett. – Ajándékba kapja.

– Egyik sem. Látom az eredetit eleget. – Arzén megkocogtatott egy sárga puszpángból készült darabot. – Viszik a zarándokok?

– Heteket utaznak, otthagyják a földet aratás előtt, csak hogy eljöjjenek a csodához. Persze, hogy veszik a kacatokat. Ezekhez imádkoznak a házi oltárnál.

– Ügyes keze van, nem ezt a szemetet kellene faragnia.

– Mondja a torony művészeti vezetőinek! Évek óta próbálok a szobrászok közé kerülni, de mindig elhajtottak. – A tejfehér kandúr a hintaszékben kinyújtózott, és rányávogott. – Igaz, Talizmán? Elhajtottak, hogy vén, remegős a kezem, nem méltó a csoda érintéséhez.

Arzén először fel akarta ajánlani, hogy szól majd az érdekében, aztán meggondolta magát. A tanácstagokkal a lehető legkevesebbszer akart találkozni.

– A raktár tiszta, uram. – A két katona visszatért a bolthelyiségbe, hogy a polcokat is átforgassák. Egyikük földre söpörte a bőrszíjra fűzött csontamuletteket.

– Rendet majd nem raknak, igaz?

– Óvatosabban! – szólt rájuk Arzén.

A vizsgálat általában gyorsan lezajlott, a legtöbben a katonák kék köpenye vagy az oldalukra kötött recés szablya láttán maguktól bevallották eretnekségüket, hátha enyhébb büntetést kapnak, az öreg azonban nyugodtan pakolászott a szerszámok között. Arzén nem felejtette el, hogy kihagyta a vallásos üdvözlést.

– Rúnákat vésett a bejárat mellé – vetette a szemére.

A vénember megvonta vállát.

– Nem én voltam. A kölykök lehettek, akik ide járnak koldulni. Talán szerencsét hoz nekik.

– Meszelje le! – utasította. – A kölyköknek meg mondja, hogy a torony jelével többre mennek. Ha egy öl téglát is elbírnak, többé kéregetniük sem kell.

A férfi a szemébe nézve bólintott, mint akinek nincs takargatnivalója, pedig a babonások messzire elkerülték Arzént. Ha az utcai béljósok észrevették, hogy pap közeledik, pakoltak, és már menekültek is, csak a fizetségül kapott datolyabort vagy drágakövet markolták fel, a kiontott belű tyúkokat otthagyták a vértől csomós porban, zsigereikre kóbor kutyák gyűltek. Ha a papok vizsgálatot tartottak, még a termékenységbabát vagy a gyógyító gyertyákat is rejtegették előlük, és minden bűnös ugyanúgy reszketett, ha a katonák megkocogtatták a kétfenekű ládájukat.

Lehet, hogy a rúnák a kölykök művei, az is lehet, hogy az öreg ismer egy-két babonát – Léonard Château meg is korbácsoltatta volna érte –, de ez még nem jelenti azt, hogy toronyellenes. Hermon talán tévedett. Nem szokása, most azonban így történt. Arzén próbálta elképzelni a vénembert, ahogy összefogja a toronyellenesek csoportját, ahogy falfirkák mázolására uszítja őket, de sehogy sem sikerült. Nyílt tekintete volt. A macska illett hozzá, nem tőr, amelyet a sötétben szorongatva vár, hogy az éjjeliőrök figyelme lankadjon.

– Emlékszem az apjára – szólalt meg újra az öreg, és botjával kacskaringókat írt a padlóra. – Hogy éljeneztük, amikor meggyőzte a népeket, hogy építsük fel újra a tornyot!

– Összekever valakivel. – Arzén az utóbbi időben néha letagadta az apját. Nehezen szokott hozzá, hogy megállítják az utcán, és méricskélik, mennyire hasonlítanak. Állának ívét, madárcsőr orrát tőle örökölte, és magas, csontos alkatuk is megegyezett, apja bármelyik ruhája illett volna rá.  – Egyszerű végrehajtó vagyok, nem Léonard Château fia. A keze talán friss, de a szeme öreg.

– Ó, én arcot nem felejtek, láttam néhány szertartáson. Ritkán engedi az oltár közelébe a híveket, de azt hiszi, nem ismerem fel? Bábelben voltam, amikor három éve bejelentette az apja halálát, és emlékszem… – Az öreg a halántékát ütögette. – Hát persze! Miért hord kesztyűt ebben a hőségben? A papi jelképeket takargatja, igaz?

Arzén felszisszent. A vénembernek le kellett volna sütnie a szemét, ha hozzá beszél, de még mindig folytatta:

– A temetése után egy utcai máglyánál virrasztottunk. Azt találgattuk, változik-e valami? Mi lesz a toronnyal? Mi lesz a kivégzésekkel? Sirattuk, mert úgy illett. De én mondom, azok a szemek a tűz mellett! Nem volt ám mindenki büszke az apja tetteire. – Az öreg összevonta a szemöldökét. – Mondták már, oldalról mennyire hason…

– Üljön vissza farigcsálni! – csattant fel Arzén. A katonák épp elhúztak egy kisszekrényt, és félkész toronybálványokat szórtak ki belőle. Arzén remélte, hogy hamarosan végeznek. A száraz levegő fojtogatta a torkát. – Az apám szent volt.

Az öreg összenézett a Talizmán nevű kandúrral, mintha azt mondaná, hagyjuk. Karba tett kézzel figyelte a katonákat, akik nádkosarakból szerencsehozó karkötőket borítottak a földre. A purgáló pap füstölőjétől elfehéredett a levegő.

– Csak… – Az öreg az ajkát nyalogatta. – Csak azt hittük, a halála után ez más hely lesz. Nem vártunk rögtön nagy dolgot, nem! Apróságokat, először a munkások ügyében, néhány engedményt, és persze a tornyot… Az egyik Château elkezdte, a másik befejezi.

– Ebből elég – motyogta Arzén.

– Fogd vissza a nyelved! – mordult az egyik katona az öregre. Egy fejjel fölé magasodott, és ahogy a ládákat fel tudta feszíteni, csontot is könnyen elreccsenthetett volna. – Uram?

Parancsot várva pillantott Arzénra, de ő csak minél hamarabb szabadulni akart az üzletből.

– Igyekezzenek! – intett. – Találják meg, amit keresünk!

Már nem figyeltek rá, hogy kíméletesen kutassanak. Lerángattak és levertek mindent, sarujukkal kotorásztak a törmelékben. Az agyag toronymakettek szilánkokra hasadtak, a törött üvegcsékből illóolajok kavalkádja szabadult fel, kardamom, jázmin és szantálfa. Egy lelakatolt ládát vassal feszítettek fel: csak fizetségül kapott drágaköveket őriztek benne.

Az öreg az asztalnak támaszkodott.

– Vigye el az embereit. Kérem!

– Ha ártatlan, mégis mitől tart ennyire?

– Nem látja, mennyi munka megy veszendőbe? Pedig ez már nem az apja városa.

Arzén az öreghez hajolt.

– Miért hajtogatja ezt?

– Mert így van.

– Mit fogunk találni?

– Semmit.

Arzén hitetlenül fújt. Felvette a puszpángból készült Bábel-tornyot, melynek csúcsa vádló ujjként mutatott rá. Hajszálvékony vonásokkal faragták az eredeti képére. Ez az öröksége. Sosem kérte, csak megkapta. Mit tud ez a nyomorult vénember a terheiről? Szerinte egyszerű változtatni? Szerinte egyszerű szembemenni az apjával, aki holtan is zarándokok ezreit hívja a városba?

– Ma van az évfordulója. – Az öreg halkan beszélt, hajából faforgácsot sepert a földre.

– Hogy mondja?

– A szent apja halálának. Pontosan ma.

– Honnan…? – Arzén keze remegett, dobhártyája lüktetni kezdett. – Csak három nap múlva lesz. A megemlékezéskor. Nem látta azt a seregnyi zarándokot?

Közönyösnek akart látszani, de megbicsaklott a nyelve. Egyedül állt a halálos ágya mellett, az egész kúriában teljesen egyedül volt, amikor megtörtént. Apja gyenge volt, elveszett a vasalt paplanok közt, csak a párnák dúca támasztotta. Csupa csont kezével az ereklyét szorította, elfehéredett ujjait le sem lehetett feszíteni róla. Az orrán sötéten száradt egy vércsepp.

– Aznap próbára tette – mondta az öreg. – Haldoklott, de még akkor sem engedte az ágya közelébe, emlékszik? Csak a szoba túlsó végéből figyelhette. Szerette volna megfogni a kezét, mennyire nagyon szerette volna…

– Elég! – Arzén megmarkolt egy toronyszuvenírt. – Hogy merészeli?

– Pedig ennél sokkal többet tudok.

Ahogy Arzén az öreg sötéten árkolt szemébe pillantott, hitt neki. Nem bírt felelni, ököllel támaszkodott az asztalra. Apja ráncos, pókként matató keze jutott eszébe, amelyet nem csak a halálos ágyán, máskor sem érinthetett meg, csak a szent gyűrűjére volt szabad csókot adnia.

A katonák utasítást várva pillantottak Arzénra. Egyikük törött agyagkorsót szorított, a másik lábujján tintapettyek csillogtak.

– Folytassák – mondta Arzén, és kiegyenesedett. – Tegyék a dolgukat!

– Senkinek nem beszélt róla, igaz? – Az öreg közelebb lépett. – Nem mondta el, mi történt az után, hogy nem foghatta meg az apja kezét, és…

– Nem! – Arzén elkapta a vénember karját. – Ha a toronyellenesekhez húz, ha csak egy jelet is találok rá, a vallatópapok kezére adom. Ha babonás tárgyakat rejteget, én… Meg fogja bánni, hogy káromolta apámat.

Apa! Mennyi áldozatot hozott, míg megmutatta a bábelieknek, mit vár tőlük Isten, és bizony, addig vért is ontott. A torony árnyékában sűrűn rendezett kivégzést: a pódiumon lesoványodott, megkínzott eretnekeket akasztottak fel, pontosan ott, ahol ő három nap múlva szertartást mutat be az emlékére.

– Fenyegetett már az apja is – mondta az öreg. – Nem tud megijeszteni.

Arzén eleresztette, megszédült. A katonák még mindig őt bámulták.

– Tépjék föl a padlót! – mondta. – Találjanak valamit! Bármit! Gyerünk!

– Semmi baj, Talizmán. – Az öreg a tejfehér macskához fordult. – Majd rendet rakunk.

Arzén üvegcserépbe rúgott, elhátrált, és kimenekült a szabadba.

Arzén a torony negyedik emeletéről nézett le Bábelre: a zarándokok a téren lebzseltek, mécseseik beragyogták a várost. Fejkendős asszonyok gyűltek a szent munkagépek köré, megcsókolták ujjukat, majd megérintették a gépek fémbőrét. Még jobban elámultak volna, ha néhány évvel ezelőtt, működés közben, berregve is láthatják őket, de kevéssel apja halála után mind elromlott. A papok Arzént kérdezgették, mit tegyenek: először szőlőmagolajat öntetett a tartályukba, amitől némelyik felköhögött, megemelte irdatlan markát, de aztán kiszenvedtek, és hiába áldoztak ökröt előttük, hiába terítette be az állatvér a kerekeiket, többé nem mozdultak.

Félkörbe telepedett csoportok dünnyögték a kőlitániát. Az imaversek egyhangúsága mázként burkolta be őket, térdepelve hajlongtak szőnyegeiken, és Arzén semmi szépet nem látott bennük, csak éhes szájak voltak, amelyek az ő városának rohamosan apadó készletű raktárán élősködtek.

Heteket utaznak, otthagyják a földet aratás előtt, csak hogy eljöjjenek a csodához.

A puszpángfa toronyszobrot forgatta. Véletlenül a kezében maradt, miután otthagyta a Bábel Emlékhelyet. Hiába találták tisztának az üzletet, az öreget bevitette káromlásért. Arzén nem bánta; magának kereste a bajt. Úgysem tartják fogva tovább egy-két éjszakánál, de a börtönkoszt, a mocsok és a vallatás majd megtanítja, hogyan kell tisztelettel beszélnie az apjáról.

Nem értette, honnan tudott róla annyit. Nincs olyan babonás erő, amellyel így olvasni lehet a másikban. Talán az öreg ismerte az apját. Talán ott járt a halálakor a kúriában, vagy csak hazudott, mert látta, mennyire felbőszíti vele, ha Léonard-t emlegeti. Így akarta elterelni a figyelmét: talán tényleg bűnös, és abban az üzletben toronyellenes bizonyíték lapult.

Arzén a városhatáron túlra bámult. Sineár pusztája a végtelenbe nyúlt, az Eufrátesz kanyarulata szurokként csillogott. Többnapi járóföldre nem emelkedett jelentősebb település, csak a kőfejtőtelepek és a zarándokkaravánok látszottak. Arzén csodálta és megvetette őket, amiért átkelnek a sivatagon, csak hogy láthassák ezt. Átkelnek egy ábrándért. A semmiért.

– Milyen érzelgősen bámészkodsz!

Arzén összerezzent. Elővette papírvékony bőrkesztyűit, és ráhúzta tetovált tenyerére. Hermon ideje még nem jött el.

Fázott az esti hidegben, de nem indult haza. A zarándokok csak a főpapot látták az apjában, aki adományt oszt, és gyógyírt hoz a nyavalyákra, de Arzén még emlékezett ránctalan arcára, milyen volt az építkezés előtt. Egy Szélzug nevű faluban éltek, és még saját olajfásuk sem volt, csak bérmunkát vállaltak, de már akkor is különcnek bélyegezték őket Léonard tárgyai miatt.

Emlékezett a vassárkányra, amelyet apja néha pisztolynak nevezett. A falusiakat lenyűgözte, hogy élőlényként gondol rá, és az olajos ronggyal mindig olyan szeretettel fényesíti, mintha a tevéje szőrét csimbókozná. Akkoriban csak egyszer, egy birtokvita alkalmával mutatta meg, hogyan működik, de azóta rettegtek tőle, mert fülsértően dörrent és torka füstöt okádott az égre, pedig nem is tudhatták, mire képes valójában.

Voltak kellemesebb tárgyai is. Lázra és csonttörésre kávét osztott, ami jobban hatott bármelyik sámánfűnél. Zenedobozból muzsikált minden este, ami a falusiak számára szertartássá vált: nem eresztették el a kapanyelet, és nem tálalták a vacsorát, amíg Léonard Château fel nem húzta a masináját. Az apja szerint zongorajáték szólt belőle, de Arzén korábban csak furulyáról vagy sípról hallott.

– Az apád beszivárgó! – vetette oda neki egyszer egy barna bőrű, melák gyerek, mikor az olajfásban dolgoztak. Arzén négyéves volt, nem ismerte a szót, de megérezte mögötte a gyűlöletet. – Tudod, mit teszünk velük?

– Nem.

– Jobb is! – A melák fiú a fa tetejéről egy marék olajbogyót hajított felé. – De megsúghatom neked.

– Nem érdekel, apa nem beszivárgó. – Arzén a hátát mutatta neki, guggolva firkált a porba. – De azért elmesélheted. Hogy tudjam, mit tegyek, ha találkozom eggyel.

A fiú lehuppant a földre. Akkora talpa volt, mint egy felnőtt férfinak. Könyökénél fogva félrehúzta Arzént, olajszagú lehelettel a fülébe suttogott:

– A beszivárgókat…

– Mondd már!

– …megölik.

– Apát nem lehet megölni! – csattant fel Arzén, és kitépte magát a fiú szorításából. Sokkal nagyobb volt nála, remélte, hogy nem kell megverekednie az apjáért. – Szívd vissza!

– Dehogy! Tudom, honnan van a zenélő kacatja, anyám mondta. Nálunk nem készül ilyen, csak azok hozhatták, akik odaátról jöttek.

– Akkor apa megölt egy beszivárgót, és tőle vette el!

Arzén a bábeli torony korlátjának dőlve elmosolyodott. Istenként tekintett az apjára, mint minden fiú, de amikorra valóban istenné vált, már megcsömörlött tőle. Végül megverekedett a gyerekkel, hetekig bicegett utána, és két tejfogát is elvesztette. Az apja csak tetézte: odahaza felpofozta, pedig csak őt akarta védeni… Nem, sosem értette a miérteket. Ugyanúgy dorgálta, ha gyümölcsöt lopott a konyháról, és ha az ő becsülete védelmére kelve próbált eltángálni egy nála kétszer nagyobb fiút.

De most már halott vagy, apa. Meghaltál, és jobban szeretnek, mint amikor éltél.

Arzén bőre bizsergett a kesztyű alatt. Lehúzta a kezéről, megfigyelte a sorsvonalakra festett papi szimbólumot, mindkét tenyerén a nyitott szájat. Vastag fekete tussal varrták a bőrére.

Jobb tenyerén a tetoválás megmozdult:

– Arzén, mi dolgod még a városban? – kérdezte.

Arzén megborzongott. Akárhányszor Hermon megszólította, úgy érezte, valaki tarkón önti egy pohár fagyos vízzel.

Néha azt kívánta, bár sosem szentelték volna pappá. Akkor kapta meg a bőre alá a szellemet, hogy rátapintson az isteni akarat ütőerére, és elmondja, mit kell tennie. Így tanulta a Testamentumból, és így látta a többi paptól is. Tanonckorában azt hitte, ha majd egyszer-kétszer megszólítja a szent hang, ő már boldog lesz, de amióta Hermon rendszeresen beszélt hozzá, a csoda elvesztette a velejét.

– Az öreg boltja tiszta volt – jegyezte meg Arzén. – Azt mondtad, lázadó.

– Nem azért küldtelek oda, hogy bíráskodj felette. Egyébként is börtönbe vetetted.

– Káromolta apámat.

– A hitetlenek mindig megbűnhődnek – mondta Hermon megenyhülten, ezúttal a bal keze tetoválását használva szócsövéül. Szabályosan formálta a hangokat, akár az emberi ajkak. Arzén tenyere átlangyosodott, mintha teásbögrét szorítana. – Miért nem bízol a gondviselésben?

– Arra gondoltam…

– Mire? – kérdezte Hermon.

– Elhalaszthatnánk az ünnepséget. Helytelen megtartani, imádkozzanak otthon apáért.

– Honnan ez az ostoba gondolat? Napszúrást kaptál?

– Dolgozhatnának helyette az építkezésen – mondta Arzén. – Most csak ülnek és énekelnek. Ez nem tetszene apámnak.

– Az eretnek összekavarta a fejedet.

– Nem fogok beszédet mondani apámról.

– Ezt nem te döntöd el.

– Nincs mit elmondanom.

Arzén várta, mit szól Hermon, de a tetovált száj összezárult a tenyerén. A hallgatás is üzenet volt. Isten üzenete, amelynek ő végül úgyis engedelmeskedni fog.

Arzén egy utolsó pillantást vetett a szürkületben összegyűlt zarándokokra, és belépett az erkélyről a csarnokba. Az ősök, a torony első építői készítették a robusztus oszlopokat, ők borították be a falakat a Teremtést ábrázoló mozaikokkal is. Csak a középen díszelgő hatalmas hangszer volt az apja műve: az összefonódó kürtök, a sípok és fémcsapok erdeje. Két pap serénykedett körülötte, kezükön a feketével tetovált szájszimbólumokkal. Arzén intett nekik.

– Ma én végzem a szertartást.

Megvárta, amíg a papok kimennek a teremből, aztán a jó három ember magas fémszerkezethez lépett, és megmarkolta kiálló kallantyúját. Hatszor tekerte meg, miközben a mélyben csikorogtak a fogaskerekek.

Ez a halotti áriád, apa, többet tőlem ne várj!

Kattant a zenedoboz. Ugyanaz a zongorajáték csendült fel, amelyet apja a falubelieknek játszott minden este, mire odakint a zarándokok áhítatos csendbe burkolóznak.

Arzén nekidőlt a gépnek. Nem tudta, hogyan meneküljön el egy halott elől.

2.

Dávid még nem vakult meg teljesen, amikor a nővére becsengetett hozzá.

Félálomból tért magához, és nem sietett ajtót nyitni: úgy hitte, jobb esetben Orsi próbál visszakéredzkedni hozzá, rosszabb esetben valamelyik szomszéd az, hogy füvet kunyeráljon. Megdöbbent, amikor a biztonsági láncot beakasztva résnyire nyitotta az ajtót, és Lívit hallotta meg.

– Bejöhetek? – kérdezte a nővére.

– Aludtam.

– Ne haragudj! Délután négy óra van.

Dávid megvonta a vállát, és kiakasztotta a láncot.

Fáradtabb volt annál, hogysem szabadkozzon a rendetlenség miatt, szétszórt vázlatpapírok, festékek, fűmorzsalék és penészes ételmaradékok hevertek alkotói összevisszaságban. Felszabadított két konyhaszéket, és langyos kólát öntött mindkettőjüknek. Némán bámulta a nővére arcát. Mint a nedves papíron szétfutó, homályos vízfestékcsepp.

– Megváltoztál – bökte ki Lívi. – A hajad…

– Ühüm, megnőtt.

– Lilára festetted.

Dávid belekortyolt az italba, és elvigyorodott.

– Padlizsánszínű, Lívi. Ez olyan cseszett művészi.

Belélegezték a csendet. A májusi forróság Dávid hátára tapasztotta pólóját. Hiába csinált kereszthuzatot, mióta a régi ventillátora tönkrement, meg lehetett főni a panelben. Lívi szólalt meg újra.

– Mi van veled?

– Semmi különös. – Dávid a poharat kocogtatta. – Csak a szokásos. A melóhely vagy a nők arcai folyton változnak, de te cseszettül egyforma maradsz.

– Értem.

Két éve, az anyjuk temetésén látta utoljára a nővérét. Lívi feketét viselt, mint Dávidon kívül mindenki más, türelmesen szolgálta ki a torra gyűlt keselyűket: kaszinótojást és retket szedett az öregasszonyok tányérjára, sonkás szendvicseket készített, ha elfogytak. Nem sírt, mert Lívi sohasem sírt közönség előtt. Dávid helyett is acélarccal fogadta a részvétnyilvánítókat. Dávid többször pálinkát vitt neki, a könyökét rángatta, hogy lépjenek le, rúgjanak be együtt, de Lívi a kötelességre hivatkozott. Dávid nem várta meg, hogy a feketébe öltözött keselyűk elrebbenjenek, fogta a kabátját és hazament. Igazságosnak érezte, ha utána nem vette fel Lívi telefonjait, se születésnapkor, se karácsonykor.

– Szép ez a lakás – próbálkozott Lívi újra. – Világos, és a környék sem vészes. Ha a szomszédok csendesek, és a főbérlő tisztességes, akkor nincs gond, igaz?

– Kéthavival lógok.

– Az nem olyan rossz. Megoldjuk.

– Ne kezdd ezt! Csak bökd ki, miért jöttél!

Lívi mély sóhajjal fogott bele:

– Azért vagyok itt, mert hallottam…

– Hogy megint otthagytam az egyetemet?

– Azt is. Meg a szemedet.

– Ó.

Dávid tovább fürkészte Lívi arcát: elmosódott, mint a bűnügyi műsorokban az áldozatok kisatírozott vonásai. Szőke haja katonásan vágva a füle alatt végződött, szemöldöke boltíve alatt fedőfestékként villant a fehérség. Az arc részletei homályosak maradtak. Dávid kíváncsi volt, mennyit öregedett Lívi az elmúlt években, meglátszik-e apró szarkalábakként a szeme körül a tanítás kínja, és vajon előjöttek-e újra a szeplői.

– Ki mondta meg? – kérdezte végül Dávid.

– Áron.

– Júdás!

– Jót akar. Aggódik, állítólag hónapok óta ki sem dugod az orrod a lakásból, és elnézve ezt a káoszt, hiszek neki.

– Ha kilépnék, elkaszálna egy autó. Az jobban tetszene? Itthon is épp elég nehéz megszokni. Mindenhol küszöbök, a földön kábelek, levert cuccok…

– Segíteni jöttem. Csodálom, hogy nem fordultál azonnal hozzám.

– Segíteni? – Dávid horkantott. – Minek?

– Ha szeretnéd, melletted vagyok, ha pénz kell, azt is kapsz. – Lívi csitítóan nyúlt a kezéért. – Ha gondolod, csak főzök egy ebédet.

– Ha Áron nem hatott rám, miért hiszed, hogy te majd fogsz?

– A testvéred vagyok.

– Fogalmad sincs, mi ez az egész – tiltakozott Dávid. Ellökte a poharát, kóla loccsant a kezére.

– Akkor talán avass be.

– Ezer éve nem láttalak, miért beszélnék ezekről?

– Én kerestelek, te tűntél el!

– Nincs jobb dolgod, cseszd meg? Miért nem mész haza?

Lívi vállat vont, felállt az asztaltól. Nem nyúlt a táskájáért, hanem lecsatolta karóráját, a mosogatóhoz lépett, és hozzáfogott, hogy elmossa a hetek óta gyarapodó koszos edényeket. Dávid sóhajtott, és a nappaliban leheveredett a kanapéra.

Nem hiányzott neki Lívi. A nővére minden alkalommal megfeddte, ha otthagyta az egyetemet, félbehagyta a japántanulást, és inkább egy gyorsétteremben dolgozott éhkoppért. Ha füves cigi szagát érezte a ruháján, elkerekedett szemmel oktatta ki az egészségéről, a jövőjéről, hogy terveznie kellene, nem csak napról napra élni. „Fordulj fel, Lív, nem vagy az anyám,” mondta neki Dávid ilyenkor, és újra kerülni kezdte.

A konyhából beszűrődő edénycsörömpölés most mégis megnyugtatta Dávidot. Lívi prüszkölt, talán penészes pizzát vagy bögrébe kövesedett kávét talált, de nem viharzott be előadást tartani a jövőjéről.

Persze, mert beteg volt. A betegekkel még Lívi is elnéző tudott lenni.

– Itt a számom – közölte, amikor utána jött a szobába, és papírcetlit nyújtott felé. Aztán észbe kapott, és visszahúzta a kezét. – Ne haragudj! Inkább beprogramozom a telefonodba. Megnyomod az egyest, és engem tárcsáz.

– Miért hívnálak?

– Ha mégis kellek. Üres a fél albérletem.

Dávid dobozolt. Amikor Lívi megadta neki a számát, esze ágában sem volt keresni őt, pár nappal később azonban, miután a főbérlő bekopogott, hogy behajtsa a pénzét, és számon kérje az elrepedt WC-tartályt, Dávid mégis felhívta Lívit. Megállapodtak, hogy a következő szombaton érte jön, és átköltözteti magához. Nem zavarta Dávidot. Az utóbbi években sokszor bontott tábort, hol félresikerült kapcsolat miatt, hol elviselhetetlen lakótársaktól vagy múló szeszélytől hajtva.

Most még Lívivel is jobb lesz, mint teljesen egyedül.

Azt a kevés holmiját, amit időről időre magával cipelt, menekülő felszerelésnek nevezte. Rajzait mappákba pakolta: az elsőbe korai, naiv képeit, a másodikba a képregényt Nimródról, amelyen az utolsó aktív hónapokban dolgozott, a harmadikba pedig azokat a festményeket, melyeket a betegsége óta maszatolt. Kíváncsi volt, ábrázolnak-e valamit, vagy csak zavaros pacák, ahogy ő látja. A sorozatnak a Kaleidoszkóp címet adta.

Dávid cigarettára gyújtott. A falról Nimród nézett vissza rá. A korai vázlatot celluxszal a falra rögzítette, hogy mindig szem előtt legyen. Még emlékezett rá, az ősmagyar harcos íjjal a vállán pózolt lovának nyergében, de az állatot csak pár stilizált vonallal jelezte. A karakterre koncentrált, a tekergő hajfonatokra, az öltözet redőire, a mangákból kölcsönzött hatalmas szemekre. Most az egész csak néhány elmosódott vonásnak tűnt.

Dávid sóhajtott, és a grafikába nyomta a parázsló csikket.

Egyetlen forduló elég volt, hogy a taxival mindent átszállítsanak. Dávid hátul ült, térdét egy festékekkel teli doboz nyomta, ölében átforrósodott a pulóverekkel tömött nejlonzacskó. Az ablaknak döntötte a fejét, és az autók kavargó színfoltjait figyelte. Nem szólt Lívihez, és a nővére sem hozzá, amíg meg nem érkeztek.

– Még nem jártál itt, igaz? – kérdezte Lívi a lépcsőházban, és a kulcsa után kotorászott.

Dávid zsebre tett kézzel állt meg a gangon. A kontúrok úgy kenődtek el előtte, ahogy a grafit maszatolódik el a papíron.

– Nem. Amikor legutóbb találkoztunk, még Zuglóban laktál.

– Tetszeni fog.

– Keveset fogok látni belőle.

Nem vallotta be Lívinek, de valóban tetszett a lakása, már az első pillanatban otthonosnak tűnt. A Jászai Mari tér közelében volt, a körúti zsivaj és a Dunát járó teherhajók kürtje behallatszott a nyitott ablakon. Mint a régi bérházak, ez is hatalmas belmagassággal büszkélkedett, a parketta pedig recsegett, mintha mondanivalója lenne. Mindkét utcafronti szoba fürdött a napfényben, és Dávid legszívesebben a párkányra telepedett volna festeni.

A külső szobában Lívi rendezkedett be, könyvespolcai bástyaként emelkedtek a plafonig, roskadásig tömve kötetekkel. Dávid a gerincüket egymásba folyó, szivárványszínű csíkoknak látta.

– Még mindig katalogizálod őket?

– Persze. Alig kétezer darab. Főleg verseskötetek, hazai és külföldi szépírókkal foglalkozó tanulmányok, esszék, meg persze orosz realista regények minden mennyiségben. Gondolom, hidegen hagynak a részletek.

– Csodálom, hogy a diákjaid kibírnak. Zavar, ha dohányzom?

– Beivódik a füst a könyvekbe. Majd a gangon, kérlek. Viszont… szeretném, ha füveset nem szívnál.

– Lívi ebbe ne…

– Én nem veszek neked, az biztos. A te érdekedben teszem, és az én albérletemben fogsz lakni. Ez a szabály. Jót akarok.

– Leszarom.

Lívi megérintette Dávid karját. Csontos, de puha bőrű keze volt, kellemes érintésű.

– Nem foglak korlátozni, ígérem. Rendben leszünk, ugye? – kérdezte. Gyerekkorukban mindig így zárták a vitáikat. Amikor Lívi összetörte a malacperselyét, ő pedig bosszúból összefirkálta a füzeteit, vagy amikor rágót nyomtak egymás hajába, anyjuk jobbról-balról megragadta őket, és úgy kérdezte meg: Rendben leszünk, srácok? Amíg ők ki nem bökték az ígéretüket, nem szabadulhattak.

– Persze – egyezett bele Dávid. – Most nem tűnök el.

– Ez egy ígéret?

– Nem lépek le szó nélkül. Ígérem.

A belső, kisebb szobába hordták a dobozait, az összecsukható asztalt kempingszékekkel, a régi festőállványt és az ágykeret nélküli matracot; a többi bútor az előző albérlethez tartozott. Az egyemberes tárgyakat Lívi zokszó nélkül felcipelte, mert Dávid úgysem ismerte ki magát a lépcsőházban, és csak orra bukott volna valamelyik fordulóban. Dávid nem ellenkezett, a lakásban járkált, az új fényeket és színeket figyelte.

Ez a kaleidoszkóp különbözött az albérletétől. A fények tisztábban, élesebben villantak, pasztell helyett rikító árnyalatok vágtak a szemébe. A templomok gótikus ólomüveg ablakaira emlékeztették. Alig várta, hogy lefesthesse.

Amíg tisztán látott, alábecsülte a formák értékét, észrevétlenül vették körül, mint egy csendes barát, aki mindig tartja a hátát. A veszteség csak akkor tűnt fel, amikor foszladozni kezdett a világa.

Tavaly február volt. Eleinte nagykabátban is dideregtek, aztán kimelegedtek a kézről kézre adott házi pálinkától. Közös füvezést terveztek egy külvárosi házibuliban, hogy legalább néhány órára könnyebb legyen minden izmuk és minden lélegzet.

A Batthyány térről figyelték a lassan hömpölygő Dunát, ahogy visszatükrözi Budapest fényeit, és várták a villamost. Dávidnak eszébe jutott egy jelenet, ahogy Nimród az esti folyóparton áldozati rituálét mutat be. Dübörgött benne a pálinka, de rajzolni akart. A többiek beszéde eltávolodott tőle, a régmúltba repítette a víztükör, ahol a hős éppen átvágja egy kanca torkát. Képzeletben megtervezte a ló izmait, kacsként kunkorodó sörényét, a szügyét színező vért. Nyerített haláltusájában, fogai világlottak a sötétben.

– Jön a villamos – mondta az egyikük, talán épp Áron. – Látod?

Dávid elfordult a víztől, de mutatóujjával képzeletbeli vonalakat rajzolt a korlátra. Nem magyarázhatta el, milyen erős az alkotásvágy, egy kávéfoltos szalvétára is skiccelt volna, ha megteheti. Mégis odanézett, ahová Áron mutatott. A villamos csikorgó kerekekkel közeledett feléjük, akár egy kivilágított koporsó.

– Ez nem jó nekünk – legyintett Áron, és feltelepedett a rakpartot elválasztó kőkorlátra.

– Honnan tudod?

– Hát, rá van írva.

Dávid a villamosra hunyorgott. Ahogy közeledett, alakja nőtt, a nyikorgás hangosabbá vált. Az irányítófülke feletti táblán a jelzőszám helyett fekete maszat virított.

– Távcsővel láttad?

Dávid csak akkor tudta leolvasni a számot, amikor a villamos már fékezett.

– Sokat ittam – dünnyögte, és visszakönyökölt a kőkorlátra, hogy bámulja a vizet.

A következő hetekben sorra elhomályosodtak a tárgyak. Az egyetemi előadóban az első padba kellett ülnie, az utcatáblákat már nem tudta kibetűzni a túloldalról. Áron nevetett rajta, és önjelölt orvosként legalább mínusz kettes vagy hármas szemüveget diagnosztizált neki.

Dávid elhallgatta, hogy párhuzamosan a közellátása is elromlott. Régen gond nélkül rajzolta a finom vonásokat, de most elrontotta a szemek festését, kiszaladt a vonalból, ha az ajakkontúron dolgozott, és egyre kevesebb hangsúlyt fektetett a képregénykockák részleteire. Az utolsó elkészített képének a Nimród a parton címet adta, és azt az éji jelenetet ábrázolta, amelyet a Dunánál megálmodott, a ló feláldozását a közösségért.

Könnyebben áltatta magát, mint másokat. Egyre többeknek tűnt fel, hogy elsétál a kampuszon az ismerősök mellett, a hamutálca mellé üti a cigarettaparazsat, vagy ajkát rágva keresi a zöld festékes tubust, miközben ott hever az orra előtt. Ha azt kérdezték, mikor megy orvoshoz, legyintett, hogy majd a jövő héten. A jövő héten már tényleg. De akárhányszor a zárójelentés lehetséges ítéletére gondolt, elszállt a bátorsága.

Végül Orsi győzte meg. Bugyiban állt az ágy végénél, és a haját fésülte.

– Nem fekszem le veled, amíg nem nézeted meg a szemed – mondta, és ez elég nyomós érvnek tűnt.

Dávid először megpróbált haladékot nyerni úgy, hogy kölcsönkérte Áron leselejtezett, teknőckeretes szemüvegét, de nem működött. Mintha lencsék helyett egyszerű üveget raktak volna a keretbe, akár a színészeknek. Hiába tisztogatta, hiába próbálgatta, minden homályos maradt, mint azelőtt.

Azon az első napon, amikor már képtelen volt kibetűzni az újság szalagcímét, időpontot kért a körzeti szemésznél.

– Ez az utolsó – mondta Lívi kezében két zacskóval, amikor befejezte a cipekedést. – Huh, nem hittem, hogy némi festék meg papír ilyen nehéz lehet.

– Köszönöm.

– Segíthetek kipakolni.

– Menni fog, Lív. A nagyja úgyis maradhat bedobozolva, nem valószínű, hogy olvasgatni fogok életem hátralévő részében.

Lívi limonádét töltött mindkettőjüknek. Kanárisárga nyári ruhája élesen villant a kaleidoszkóp szövetén. Fahéjillatú füstölőt gyújtott, aztán leheveredett a kanapéra.

– Műtétet nem javasoltak? – kérdezte. – Áron nem sokat mesélt arról, mi történt az orvosoknál.

– Mert keveset jártam orvosokhoz. Sarlatánok mind.

– Még jó, hogy te okosabb vagy náluk.

– Tehetetlenek! Először azt hittem, majd segítenek. A szemüvegek csődöt mondtak, így másfelé keresgéltek. Lelkesen szurkálták, csapolták, tükrözték, forgatták a szemem, hátha találnak valami szervi hibát.

– És?

– Semmi. Nincs „és”! Biológiailag a szemem hibátlan.

Dávid a kaleidoszkópra nézett, a színes festékcseppnyi pacákra, ahogy a feje felett köröztek. Lívi szobapáfrányának fésűs foltjai a napfény aranysávjába karmoltak. Persze, hibátlan.

– Idegrendszeri gebaszra gyanakodtak – folytatta –, de azt már nem vállaltam, hogy az agyam is feldarabolják. Biztos élvezték volna, az orvosok imádják a furcsa eseteket. Kedvükre kísérletezhetnek, aztán én leszek a témájuk a konferencián. A sebész is örül, ha vagdoshat egy jót, ezek a mocskos szemészek is sorra jöttek élvezkedni. Karácsony táján, amikor kontrollra mentem, már egész fehérköpenyes kompánia fogadott, és hosszú tanácskozást folytattak, miközben felpeckelték a szemhéjam, és tűkkel kotorásztak mögötte. Te sem rajongtál volna érte, Lív.

– Várhattál volna még egy kicsit.

– Méregdrágán külföldi specialistát ígértek. Hitegettek műtétekkel, de csak azért, hogy ne hagyjam őket ott, ne sétáljon ki az ajtón a különös eset.

– És ha tényleg meg tudnak műteni? A látásod megér pár kellemetlen vizsgálatot.

Dávid megrázta a fejét, és keresgélni kezdett a hátizsákjában, módszeresen tapogatott a doboz után. Galacsinná gyűrt zsebkendők fészkébe, morzsák halmába botlott, becsomagolt óvszer zizzent meg.

– Aludnék, ha nem haragszol.

– Nem értelek. Ha akár csak halvány remény van, hogy visszakapd a látásodat, miért nem ragadod meg? Ha a pénz az akadály, tudlak támogatni, apa is biztosan segítene, akármilyen műtétre összedobjuk.

– Ugyan már! – Dávid végre ráakadt az altatós dobozra. Két pirulát pattintott a markába, amit egyetlen keserű limonádékorttyal öblített le.

Lívi folytatta:

– Nézd, egy matektanár kolléganőm szenvedett hasonlóban.

– Hasonlóban biztosan nem.

– Tíz dioptriát romlott a szeme, hiába vékonyították a lencsét, így is szódásüveg-szemüveget kapott. Aztán elment egy specialistához…

– Miért nem sámánhoz akarsz küldeni, aki varázsfűvel és ráolvasással gyógyít meg?

– Én csak segíteni akarok.

Dávid elcsomagolta az altatókat. El is felejtette, mikor telt el úgy nap, hogy nem fogyasztott belőlük. A reggeli mellé bedobott kettőt, átaludta a délelőttöt és a délután nagyját, estefelé alkotott vagy füvezett, aztán újra gyógyszerre volt szüksége. Agyában máris jóleső bizsergés támadt, noha az altató még nem hathatott.

– Az én vakságomra nincs megoldás – mondta. – Az orvosok nem vallották be, de én megfejtettem.

– Miről beszélsz?

– Az álmaim válaszoltak. Minden éjjel…

– Álmok?

Dávid sóhajtott.

– Feláldoztak, Lívi. Mint ahogy régen a közösség jólétéért lovakat öltek éjjel a Duna-parton. A látásommal fizettem, hogy másoknak jó legyen.

3.

Arzén felriadt: a szobában körülötte sűrű sötétség.

Hol vagyok?

Jobb kéz felől hiányzott az ablak, hiányzott a holdfény. Körbetapogatózott – a takaró hideg, hullámzó víztócsa. Bőre viaszos volt az izzadtságtól.

A torony!

Csillapodott a szívverése. Szeme megszokta a sötétet, fekete bútorok ölelkeztek körülötte. Nem tűnt el az ablak, csak lefekvés előtt behajtotta a spalettát. Az ágy szilárd volt alatta. Megtörölte arcát. Vissza akart dőlni a párnára, amikor megreccsent a parkett.

– Ki van ott? – A toronyellenesek. Azért jöttek, hogy megöljék.

Suhanó tőrt várt, de egy imbolygó alak körvonalát hámozta ki a sötétből. Egy riadt szempár csillanását.

– Nima?

Az asszony ijedtében megugrott, lesodort egy kiskanalat az asztal széléről.

– Ne haragudjon, uram!

– Mit settenkedsz a sötétben?

– Bocsánat, uram.

Arzén mezítelen dereka köré húzta a takarót, majd meggyújtotta az olajmécsest. A tárgyak alakot öltöttek, árnyékuk fátyolként nyújtózott el. Persze, csak Nima az.

A fejében maradt mozaikokból megpróbálta összerakni, miről álmodott. A torony kétszer-háromszor magasabb volt, mint valójában, a felső szoba ablakából felhőket látott a mélyben. Álmában felkurblizta a zenegépet, de zongoraszó helyett Hermon bömbölt a hangszórókból. Arzén ellenőrizte a tenyerét: a tetovált szájak most nem mozdultak.

– Megint azt nézted, ahogy alszom – fordult Nimához, aki imaláncként tördelte a kezét. Őszülő haja ragyogott a lámpásfényben. – Megmondtam, hogy idegesít.

– Kiabált álmában. Telihold van, csak forgolódtam az ágyban, azért hallottam. Bocsánat.

– Akkor horgolj terítőt, imádkozz, foglald el magad!

– Bocsánat.

– Ha még egyszer bocsánatot kérsz, kizavarlak az éjszakába.

Arzén nem hitte, hogy a telihold tehet róla. Egyszer az egerek motoztak túl hangosan a falakban, máskor az öregasszony felriadt a süvítő szélre, vagy a rokonai egészségéért aggódott, azért nem tudott aludni. Ő volt az utolsó szolgáló, akit Arzén az apja halála után maga mellett tartott. Ha elsózta az ételt vagy túl kevés fát rakott a tűzre, Léonard pálcával fenyítette, és Nima néha még most is összerezzent, ha Arzén felé nyúlt, mintha ütéstől tartana.

– Már nem is zavarok – szabadkozott Nima. – Feltettem forrni teavizet, ki ne fusson.

Arzén biccentett. Legközelebb kulcsra kellene zárnia a hálószoba ajtaját.

– Jó éjszakát, Nima! – morogta, és visszadőlt az ágyra. Elzárta a fényt.

Az álmokon gondolkodott. Egyre többször látta a tornyot kinyújtózni, ahogy kupolája súrolja az eget; néha pedig megindult alatta a föld, és ripityára zúzódott, akár a leejtett üveg.

Ma éjjel már úgysem bírt aludni. Felkelt, nadrágot húzott. Az imacsákánnyal kiment a hátsó udvarra, ahol a szentelt kőtömböket tartotta. A holdfényben lendületet vett, lesújtott a sziklára, kihúzta a csákányt, és újra belevágta, miközben fennhangon számolta az ütéseket, hogy eleget vezekeljen, eleget imádkozzon a kő urához.

Arzén ötéves korábban látta először Bábelt. Közös tevén ült apjával, mellettük egy másikon két bátyja, Bór és Sámson követte őket. Az állat csimbókos szőre, amelybe Arzén két marokkal kapaszkodott, záptojásszagúan bűzlött; a levegő aszályosan száraz és forró volt, mintha láza volna a sivatagnak.

Apja azt mondta otthon a falubelieknek, hogy az Eufráteszhez mennek kereskedni olívabogyóval és olajjal, hogy agyagedényt és vásznat kérjenek érte. Csak útközben árulta el, hogy a cserepiac helyett a tiltott romvárosba tartanak.

Anyja meséiből Arzén tudta, hogyan taszították az ősök romlásba Bábelt. Gőggel telve építették a tornyot, maguknak akarták az egész világot. Leomlott volna a fala, ha nem kötik meg vérrel és babonákkal. Tébolyult királyuk gyerekeket zavart fel az állványra követ húzni, éhínség és járványok pusztítottak, a nők torzszülötteket hoztak világra.

Minden történet ugyanúgy végződött: Isten a bábelieket az örök sötétségbe száműzte.

Arzén összehúzta magát a tevén, apja mellkasának támaszkodott. Ha igazak a mesék, és belépnek a romvárosba, talán ugyanazt a büntetést kapják, mint az ősök. Talán téglahordó munkások szellemei lesnek minden ablakból.

Bábel üres volt. Az idő lyukakat rágott a házakba, becsorgott rajtuk a fény. A kövezett utat belepte a por, a kunyhók tetején zörgő ágú cserjék kókadoztak. A szél feltorlaszolta a homokot, mely a legtöbb ajtót egészen a szemöldökfáig betemette. A távolból sakálok nyüszítettek.

– Apa, nincs itt senki – mondta Arzén, és még erősebben kapaszkodott a teve szőrébe.

– Mit vártál? Démonokat? – kérdezte Sámson, aki akkor már kinőtt a mesékből. Bór torokhangon kinevette, de Arzén nem hagyta annyiban:

– A bábeliek mind meghaltak?

– Nem, nem hinném. – Léonard Château hosszan bámulta az utcát, orrnyerge fölött ránc gyűrődött. – Csak valamiért elmentek. Körül kell néznünk!

A romok mögött, a város szívében, ahol az utak sugarai összefutottak, állt a torony maradványa.

Anyja a mesékben gyönyörűnek festette le, márványbordájú és zafírszemű szobrairól beszélt, erkélyek alatt hajló akvaduktról és hozzá csatolt függőkertről, ahol húsevő növényeket nevelnek, de Arzén csalódott. A torony szürke volt, mintha pernye fedné. Hét-nyolcemeletnyi csonk maradt belőle, tetején hasadék tátongott, mintha villám mart volna bele. Körülötte törmelék: szilánkosra repedt faldarabok, egymásra halmozott toronymorzsák kőből és a néhai palaburkolatból. A kupac tetején egy félarcú nőszobor egyetlen karjával az égre mutatott.

Száraz szél fújt, mintha a torony lehelne rájuk.

– Látjátok, milyen hatalmas az alapja? – markolt apja Arzén vállába. – Nézd!

– Itt vannak a szellemek?

Apjuk a törmelékből kiemelkedő emeletre mutatott, a csonka korlátú balkonra.

– A csúcsa valaha az égig érhetett. Felnyúlt a felhőkig.

– Isten megbüntette az építőket? Apa?

– Meg kell néznünk közelebbről.

– Forduljunk vissza!

Apja erősen a fülébe csípett.

– Az ott biztos a bejárat! Akkora a boltíve, mint egy híd!

– A torony az ősök sírja!

Apja felnevetett, és pálcával a teve farára csapott. Dülöngélve indultak el a romok felé, pedig már sem Sámson, sem Bór nem gúnyolódott, Arzén pedig leugrott volna a nyeregből, hogy elfusson, ha apja nem fogja át olyan szorosan.

A bejáratnál álltak meg. Léonard a kezébe nyomta a kötőféket.

– El ne mozduljatok! – szólt rájuk, aztán elindult a kőtorlasz felé.

Arzén azt kívánta, bár visszafordulna. Apja néha eltűnt a törött sziklatömbök között, csak a lépte nyomán felvert por árulta el, majd újra felbukkant, ahogy egy szobor vállába kapaszkodva átmászott egy akadályon. Egyszer megbotlott – démon! egy démon gáncsolta el! –, de elérte a tornyot és belépett a sötét kapun, mely ásító szájként nyelte el.

Sokáig várakoztak. Sámson a tiltás ellenére eltávolodott a tevéktől, kavicsokkal dobálta az oszlopok csonkjait. Őt nem zavarta a fojtogató levegő, nem vette észre, hogy a szél szellemek hangján süvít. Egy tő sáfrányt kellene elégetniük, ahogy az anyja szokta, de nem hoztak magukkal ilyesmit.

Sosem jön vissza, elragadják az ősök!

Aztán Arzén megpillantotta apját a boltív alatt. Kicsinek tűnt a kőóriás tövében, köhögött a portól, kendőjét arca elé húzta. Valami csillant a kezében. Amíg átvergődött a törmeléken, az a valami többször felvillant, mintha kacsintana.

– Menjünk! Most már menjünk! – kiáltotta Arzén.

Apja csak nevetett, homokot törölt ki a szeméből.

– Minek mennénk? Hova mennénk? Ez… Nézzetek körül! Nem hagyhatjuk csak így itt!

Még mindig a szikrázó tárgyat szorongatta. Arzén nyúlt felé, hogy megnézze, mi az, de Léonard elhúzta a kezét.

– Nem a tied – mondta, aztán mégis megmutatta. Bór és Sámson átlesett a karja felett.

Csiszolt üveg volt. Bárhonnan kieshetett, lehetett valamelyik mesebeli szobor szeme, vagy Bábel néhai urának egyik ékszere. Arzén már nem akarta megsimítani. Olyan vakítóan fénylett, hogy a sugarak talán megégették volna.

– Egészen sima. – Apjuk az üveg súlyát méregette. – És könnyű. Ott hevert a törmelék közt, még a sötétben is csillogott.

– Nem vihetjük haza, talán átkozott…

– Elég! – dörrent rá Léonard, és zsebre tette az üveget. Arzén úgy érezte, csillanó szemével őket figyeli a ruhán keresztül is. – A torony nem átkozott! A torony a miénk.

Porszag volt. Az építők munkazaja elkergette a galambokat, melyek csak alkonyatkor térnek vissza, ha elcsendesül a környék. A férfiak hátukon téglákkal teli kosarat cipeltek, lehajtott fejjel, nyakukon kidagadt inakkal követték a sorban előttük járót.

Rikoltottak. Láncban adták kézről kézre a vizesvödröt. A cserzett bőrű elefántokat ösztökével szurkálták, ahogy azokat a kőtömböket vontatták az emelkedőn, melyeket többnapi járásra, a hegyekben fejtettek, és az Eufráteszen csorgattak le idáig. A lépésektől rezegtek az állványok.

Csak a régi munkagépek rostokoltak mozdulatlanul. A papok nem végezték el a rituálét, mint Léonard Château idejében, nem csorgattak szent olajat a monstrumok tartályába, hogy felberregjen a szívük. Az imák többé nem keltették őket életre.

Arzén köhögött a szurokégető felől szálló füsttől. Akárhányszor a torony terére ért, gyomra elnehezült, mintha valami zsírosat evett volna.

A torony párkányán vízköpők sorakoztak. Az egyik ablak alatt horgas karmú kőmadár ült, csőrével kőhúst tépett csíkokra. Mellette sakálfejű, kígyótestű vagy kosszarvú szobrok gubbasztottak, mellüket galambpiszok borította. A torzó nőalakot, amelyet harminc évvel ezelőtt találtak a törmelék tetején, apja a főbejárathoz tetette: most is az égre mutatott, mintha felszólítaná a híveket, hogy keressék meg Isten arcát a felhők között.

– Túl sokat bámészkodsz – szólította meg Hermon jobb kezének tetoválásából. – Mi hír az ünnepségről? Elkészültél a beszédeddel?

– Én… – Hermon hangjára többen felkapták a fejüket, az egyik munkás lábára ejtette a téglát, a közelben lévők térdre estek. Arzén gyűlölte, ha ilyenkor figyelik, távolabb húzódott a kaputól. – Még nem döntöttem el, mit fogok mondani.

– A restek nem nyernek jutalmat, Arzén. – Hermon a bal kéz tetoválásából nevetett. – A torony hamarosan elhozza a megdicsőülést Bábelnek, de te nem állsz készen rá.

Az alsó, restaurált szinteken szentélyek működtek, a felsők nyúlánkan szöktek a magasba, egyre szűkültek a leendő kupola felé. A tervek szerint aranyozott párkányú szoba kerül majd a csúcsra, falába a Testamentum szövegét karcolják, és várják, hogy odalátogasson Isten. Ha igaz híveket talál, megjutalmazza őket.

– Mire eljön az idő, készen állok – mondta Arzén. Keserűt érzett a nyelvén; lenyelte. Megfordult, hogy hazamenjen, és készüljön arra a szerencsétlen ünnepélyre, de Hermon megállította:

– Várj még! Keresnek.

– Akarok beszélni vele?

– Beszélni fogsz vele.

Verítéktől csillogó munkások mentek el Arzén mellett, hogy déli pihenőt tartsanak. Nyakukba csomózva bőrszíjon védőamulettek lógtak: vízimadarak tollai, fekete kagylóhéjak, fából faragott gyűrűk. Amikor észrevették őt, a papi tiszteletadás jeleként hüvelykujjukat álluktól a homlokukig végighúzták az arcukon, és fejet hajtottak. Arzén biccentett. Rojtos csuhába öltözött felügyelő papjuknál nem volt korbács. Az építők önként rakodták a téglát, keverték a kátrányt, és nem lazsáltak a legforróbb órákban sem.

Mögöttük kék köpenyes férfi közeledett, aki nem hordott semmilyen védőmedált.

– Hetek óta kereslek! – kiáltotta Hananiás. Átfurakodott a tömegen, majd halkabbra fogta, hogy a szájtáti munkások ne hallgatózhassanak. – Nem szavaztál legutóbb. Nem jöttél el a tanácsra sem, és…

– Valami fontosról szavaztatok? – vágott közbe Arzén.

– Ha ott lettél volna, tudnád. Remek szajháid lehetnek, ha így lefoglalnak.

– Dolgom volt. Apám hagyatékát rendezem.

– Három éve ezt mondod, jókora hagyatéka lehet. Legalább találtál valami izgalmasat? Ha előkerül egy új gabonaáldási ima, ígérd meg, hogy nekem szólsz először!

– Én is felróhatnám, hogy ritkán látlak a kőtiszteleteken.

Hananiás mosolygott. Néhány évvel volt idősebb Arzénnál, füle fölött fekete haja egy tincse már megőszült. A hőségben mindig kendővel törölgette szögletes homlokát, ekeként kiálló állát; gyömbéres kölnivíz szaga lengte körül. Nem volt hatujjú, nem rebesgették, hogy sámánfoggal született, Arzén úgy tudta, nincs babonás fogékonysága. Övén ércberakásos markolatú szablya lógott.

– Miről szavaztatok? – kérdezte újra Arzén.

Hananiás fintorgott. Egy szelence mézes datolyát vett elő. Megkínálta Arzént, de ő nem kért, a tömény édességtől csak szomjazna a hőségben.

– Az építésvezetők folyton panaszkodnak. – Hananiás megevett egy datolyát, ujjait pedig kendőbe törölte – Ijedős csürhe. A malter nem tapasztja a téglát, a vadonatúj vontatókötelek elpattannak, a csiszoló nem simít. Kétszer annyit dolgoznak egy faldarabért, mint tavaly ilyenkor. Szekérnyi formára vágott követ küldenek vissza, de pontosan ők sem tudják, mi a baj velük. Azt mondják, a torony ledobja őket magáról. Az ősök szellemei kísértenek, vagy tudom is én.

– Nekem úgy tűnik, halad a munka.

– Megáldottuk az amuletteket, új védőszobrokat faragtattunk. Munkásokat toboroztunk. Ne tudd meg, hányan tolonganak azért, hogy itt gürcöljenek! Sokan fizetséget sem kérnek, csak áldást valamelyik paptól, és már dalolnak is a hőségben, várják a megdicsőülést.

– De nem erről szavaztatok.

Hananiás elkomorodott.

– Nem, nem erről.

A napfényben csillogott arcán a púder, melyet himlőhelyeire kent. Évekkel azelőtt kapta el a ragályt, és más hiába viselné büszkén a hegeket, hogy túlélte Isten büntetését, ő festékkel takargatta.

A földre telepedett építők rézgyűrűként fénylő konzervekből ettek, ujjukkal tömték magukba a húspépet. Régen a munkások felének is jutott belőle, most már papok osztották ki a fejadagot a legderekabbaknak, a többiek árpakását és kölest kaptak. A kiürült fémdobozokat pohárnak használták, sót vagy fűszert tároltak bennük, de még így is halomban állt a szemét Újbábel szélén. Arzén nem tudta, milyen imával kellene kérnie Istent, hogy utánpótlást küldjön. Apja halála óta egyetlen karaván sem érkezett a sivatagból.

Hananiás gyakran szóvá tette, hogy főpapként neki kellene a konzervekről gondoskodnia, de ezúttal valami máson akadt meg a szeme.

– Várj! – morrant Arzénra.

Észrevett pár vízhordó munkást, akik ügyetlenül tartották a vödröket, és járás körben a víz fele kiömlött a talajra. Hozzájuk lépett, rájuk parancsolt, hogy menjenek vissza a kúthoz, merítsenek belőle újra, és legközelebb egy csepp se hulljon ki belőle, ha belegebednek is. Fejcsóválva lépett vissza Arzénhoz.

– Látod? Nézz végig rajtuk! Görbe sorokban kígyóznak, rossz helyre szállítják a téglát. Egyre több követ törnek össze, és csak szabadkoznak, mintha azzal helyrehoznák. Le kéne vágni az ilyenek karját.

– Valahogy csak felhúzzák a tornyot.

– Ez a hanyatlás oka, nem a hiedelmek. Apád idejében ezt nem merték volna megtenni.

– Már nincs szükségünk apám eszközeire.

– Valóban? Helytelen… Odanézz! Erről beszélek!

Hananiás két kávébarna bábelire mutatott, akik egy szekér kerekének támaszkodva beszélgettek. Vállukon a kővontatók tetoválását viselték. Kulacsot adogattak egymásnak, nevetve ittak, szakállukon néhány csepp víz csordult le. Hananiás hozzájuk lépett.

– Mit műveltek? – kérdezte. A munkások felpattantak.

– Pi… pihenőnk van, uram.

Hananiás szó nélkül elvette a tömlőt, kihúzta a dugót. Beleszagolt, eltolta magától. A két férfit vizslatta: az egyik a csomót babrálta a ruháján, a másik egy vontatókötél végét szorította. A munkafelügyelő papjuk valahol máshol járt.

– Pihenőtök van – mondta csendesen.

– Igen, uram. Jelentettük a felügyelőnknek.

Hananiás a földre csapta a kulacsot. Bor loccsant a homokra, amely azonnal beszívta azt. Még bugyborékolt a tömlő szája, amikor Hananiás elkapta a magasabbik torkát, és nekivágta a szekérnek.

– Nem bírod ki estig, igaz? Részegen mennél a megdicsőülésbe is? Majd ha Isten előtt térdelsz, akkor is borszagú leszel?

– Mit művelsz? – kiáltotta Arzén. A téglahordók lánca megszakadt, férfiak bámultak feléjük.

Hananiás ujjai elfehéredtek a munkás nyaka körül, aztán ellökte magától, bele a vörös homokba. A kötélért nyúlt, korbácsként ütötte vele a férfi hátát. Háromszor sújtott le, keményen és határozottan. Az egész válla beleremegett.

Fújtatva eldobta a kötelet, a munkás a torkát tapogatva nyúlt el a földön. Hananiás arcán fokozatosan kisimultak a ráncok. Megigazította félrecsúszott köpenyét.

– A törvény az törvény, a kihágásért pedig büntetés jár – mondta a bámészkodóknak. – Egyikük sem térhet vissza az építkezésre. Egyszer lehet a kőistent szolgálni, másodszor már pofon ver. Így igazságos. – Intett két felügyelőnek. – Égessétek ki a vállukon a pecsétet!

Hananiás nem figyelt a könyörgésükre, az építkezés nyugati része felé indult. A munkások kiáltoztak mögöttük, hogy soha többé nem fordul elő, hogy egyiküknek fia született, azt ünnepelték, és igazán hűek a kőhöz és a toronyhoz, szolgálni akarják, nehogy Isten elforduljon tőlük.

– Megverted – mondta Arzén. Alig bírt Hananiással lépést tartani.

– Amíg odahaza rendezgetted a papírokat, nem gondolkoztál el rajta, hogy ügyelni kell az építkezésre? Írtam neked levelet a kihágásokról. Olvastad?

– Persze. – Arzén nem emlékezett ilyen levélre.

– Lopnak! Nem csak lusták, de lopnak Istentől! Talicskán tolják ki a téglát, hogy a saját házukat építsék. Újra be kell vezetni a korbácsot. A nyilvános csonkítást. Kivégzéseket. Apád ezt nem tűrte volna. Írj egy rendeletet…

– Nem állítom vissza az akasztásokat.

Hananiás szembefordult vele. Szeme lázasan csillogott.

– És mi lesz a rendszegőkkel? A legtöbbjük hívő ember, igen, de akadnak másfajták is. Elkezdtek követelőzni. Megvertek egy ebédet osztó papot, mert csak árpa járt aznapra.

– Soha nem vernének meg papot.

– Mondd nekik, hogy a szent apáddal álmodtál, és szigorítást kért tőled, mert a hamis hívek nem dicsőülhetnek meg. Apád kedvéért bármelyikük felnyitná az ereit! Ki kellene használnod a vallást…

– Majd ha Isten ezt kéri tőlem, megteszem. De nem Isten kéri, hanem te.

Hananiás összeszorította a száját. Páran még mindig őket bámulták, az amulettjük után kotorásztak, hogy majd áldást kérjenek rá. Arzén haza akart menni. Dühös lett Hermonra, aki látszólag ok nélkül marasztalta. Ennél a vitánál még a beszédet is szívesebben írná.

– Nem leptél meg – mondta Hananiás. – Eddig is egyedül törődtem a várossal.

– Két nap van a megemlékezésig, azzal törődj!

– Keményen fogom a zarándokokat.

– A toronyellenesekre gondoltam.

Hananiás megropogtatta kezében a csontokat.

– Megijedtél száz hőbörgőtől? – kérdezte. – Poros istállókban tanácskoznak, és elégetik a Testamentumot. Kár komolyan vennünk őket.

– A bennem lakó szellem figyelmeztetett rájuk, ő pedig Istentől kapja a sugallatokat. Ugye nem arra gondolsz, hogy Isten téved?

Hananiás a verőfénybe hunyorítva megvakarta az állát.

– Az más. – Fejet hajtott, hüvelykujját végighúzta állától a homlokáig. A mozdulat tiszteletteljes volt, de hangja csípett. – Nem tudtam, kitől erednek az aggodalmaid.

– Ne becsüld le őket! Nem látogatom az üléseket, de figyelek Bábelre.

– Ezt szem előtt tartom. – Hananiás a déli napnak biccentett. – Arzén, figyelmeztettelek. Fel fogom vetni a következő tanácson a szigorításokat. Most kell megfognunk őket, az lenne a helyes, ha az apád eszméit…

Arzén nem bírt rá figyelni. Újra látta maga előtt a kivégzéseket, a babonás hatujjúak és sámánok fejét a toronykerítésen, és hallotta a boszorkányok sikoltását, mikor körbezárták és megkövezték őket. Haza akart menni. Izzadt inge a hátára tapadt, a hőségtől kiszáradt a torka. Bábel köré telepedett, és fojtogatta.

– Nincs erre időm – mondta Hananiásnak. Elhátrált. – Dolgom van.

– Dolgod? El tudom képzelni. – Arzén megfordult, és a kapu felé sietett. Hananiás utána kiáltott. – Gyere el a következő tanácsra! Már ha érdekel, mi lesz az építkezésen!

Nem érdekelte. Egyáltalán nem érdekelte. Az elefántok trappolásától lüktetett a dobhártyája, tenyerén vibrált a tetoválás, mint mindig, ha Hermon elégedetlen volt. Hiba volt kijönnie ide, de valami hajtotta, rendre kilökte a kúria kapuján, mintha a torony hívná, hogy a szeme közé nevessen. Arzén a vízköpőkre hunyorgott; hamis drágakőszemük visszacsillant rá.

Kiabálásra rezzent össze.

– Főpap! Jöjjön! – Ágyékkötős munkás rohant felé. Barna bőre kérges volt, akár a kenyérhéj, fél saruját futás közben elveszítette. Lihegve rogyott Arzén elé. – Baleset!

A hosszú lábú férfi szinte suhant a homok fölött, Arzén lihegve próbálta követni, tüdejét szúrta a levegő. A keleti oldalra futottak, ahol épp nem állt állványzat, de annyian tolongtak, mintha láncban rakodnák a téglát. Felkavart por szállt körülöttük; túl sok por.

Arzén átfurakodott a bámészok között, valaki a lábára lépett, izzadt karok nyomódtak hozzá. Felmutatta a tetoválásait, mire a férfiak helyet hagytak neki.

A homokban egy kecskeszarvú vízköpő hevert.

– Leugrott a szobor! – kiabálta egy munkás. A magasba bökött. – Repülni akart!

A kőtest nagy része épen maradt. Arca három darabra hasadt, akár egy levetett maszk, a drágakövek kiestek szemének foglalatából. A hátát díszítő szárny szétrepedt, mintha hiába próbálta volna fékezni magát zuhanás közben. Törzse alól emberi kéz látszott ki.

Arzén megkerülte a vízköpőt, saruja véres homokhoz ért. A munkás arcát szabadon hagyta a kődarab, csak csípőjére és lábára nehezedett rá. Nyitva volt a szeme, varkocsa vértől tapadt össze. Szája remegett, halántékán harmatként csillogott az izzadság. Arzén leguggolt mellé, hogy megérintse az arcát.

– Ne! – A férfi, aki idáig vezette, elkapta a kezét. – Tisztátalan.

– Még él!

– Nyelvdémon szállta meg!

– Ez ostobaság! – Arzén a bámészkodókhoz fordult. – Le kell venni róla. Segítsetek!

Senki nem mozdult. Az építésben edzett férfiak izma hajókötélként dagadt, könnyedén leemelhették volna a törött vízköpőt, de ők csak álltak és bámulták. Egyikük, akinek mellkasára kobrát tetováltak, sárgát köpött a homokra. A haldokló kétségbeesetten nyújtózott, csak pár arasz kellett volna, hogy Arzén saruját megérintse.

A munkás még mindig visszafogta, nehogy a férfihoz érjen.

– Mind hallották beszélni. Olyan szavakat kiáltott, amik nem léteznek. Tisztátalan.

– Életben van! Követelem, hogy segítsetek! – Az ácsorgókat nézte. A tehetetlenségtől begörcsölt az ökle, a tekintetek zárt kapukként vették körbe. – Gyerünk!

A tömegben Hananiást kereste, hátha ő megteszi, ő nem fél a hiedelmektől. Az elmosódott arcok mind egyformának tűntek: barna, félelemmel teli szempárok. Néhányan orruk és szájuk elé húzták a kezüket, mintha attól tartanának, belélegzik a tisztátalanságot.

Eszébe jutott, mit mondott Hananiás. Az apja emléke nemcsak árnyék, hanem fegyver is.

– Jól van. Szent Léonard Château nevében megparancsolom nektek, hogy emeljétek le róla!

Egy szakállas nagydarabra mutatott, akinek csupasz vállán a szurokkeverők tetoválása virított, majd kijelölt két kőhúzót és egy tarka fejkendős sárdagasztót.

– Vegyétek le róla!

Csak egy pillanatig haboztak, aztán nekifeszültek a szobornak. Arzén a haldoklóhoz hajolt.

– Segíteni fognak – mondta. A torony áldását rajzolta a levegőbe. – Mi a neved?

A férfi lassan ránézett. Szeme fehérjét elpattant vérerek színezték, küzdött, hogy remegő ajkát szóra nyithassa.

– Kru… – Minden hangra összerándult, szájzugában reszketett egy régi heg. – krusząca…

– Hallgatlak!

– Się wi…  wieża.

Ismét a munkás kezét érezte a vállán, ahogy szelíden hátrébb húzza. Engedett neki. A férfiak is eleresztették a vízköpőt, csak álltak mellette, sarkukkal a homokot rúgták. Egyre többen gyűltek köréjük, vízhordók, téglaégetők, elefánthajcsárok, akik az ösztökére támaszkodtak.

Ki kellene űznie a nyelvdémont, ahogy Léonard is sokszor megpróbálta: a levegőbe tartania a vassárkányt, hogy az égre törő dörrenés elijessze a szellemet, de nem volt nála az ereklye, és az imákat is elfelejtette. A sérült még mindig idegen nyelven motyogott, fogai közül vér buggyant.

Hananiás utat tört a tömegben, és nem kérdezett: letérdelt, és szablyája markolatával halántékon ütötte a férfit, hogy torkán akadjanak a tisztátalan szavak.

– Mindenki hagyja el a torony környékét! Távozzatok a kerítésen túlra!

– Tisztátalan – suttogták mindenfelől. A nyakukban csüngő amulettet csókolgatták. – Bűnös! Nyelvet használt!

A mutogató munkások egymást taszigálták, mintha nem tudnák, menekülni akarnak vagy a sebesültet megbámulni. Valaki fennhangon kiabálta a kőlitániát. Egy félfülű férfi térdre esett, és Arzén nadrágszára után kapott.

– Áldjon meg! Áldjon meg, különben elveszünk!

– Azt mondtam, takarodjon innen mindenki! – üvöltötte Hananiás, és ellökte a férfit Arzén mellől. – A kapuban papok vannak, senki nem megy haza áldás nélkül.

Arzén szédelgett. Homályosan látta, ahogy a munkások a kijárat felé áramlanak, a forróságtól remegő levegőben hadonászva hömpölyögnek kifelé, de sokan közülük vissza-visszanéznek, és Hananiás ordít velük. Városőröket mozgósított mindenfelől.

– Kiderítem – fordult Arzénhoz. Úgy megizzadt, hogy himlőhelyeiről lefolyt a púder. – Sajnálom, hogy kételkedtem.

– Miről beszélsz?

– A toronyellenesekről. A vízköpők nem vetik le csak úgy magukat a magasból.

– Ez jelent valamit. – Arzén az ujjait tördelte. – Nem védenek minket többé. Bármi mást lelökhettek volna onnan.

– Majd megnyugszanak. – Hananiás visszakötötte oldalára a fegyvert. Lebiggyesztett szájjal figyelte a törmeléket; a por sűrű és ragacsos lett a kicsorgó vértől. Levette sötétkék köpenyét, és rádobta a halottra, nem kegyeletből, csak hogy a nép elől elrejtse.

– Ne aggódj, Arzén! Kerítek felelőst.

4.

Dávid újra látott.

Talpát homok dörzsölte, szemcséit olyan élesen látta, hogy megszámolhatta volna őket. Mélybarna morzsák keveredtek a bézs színűekkel, és azokkal a különösen csillogóakkal, amelyek finomra darált üvegre hasonlítottak. Markába vett a sivatagból, és elmorzsolta. Ahogy visszapergette a földre, a homokóra folyása jutott eszébe. Kevés ideje maradt.

A város felé gyalogolt, de még nem látta a körvonalait, csak az irányát sejtette, mint a vándormadarak, amikor Afrika felé repülnek. Sorra felkapaszkodott a homokdombokra, míg elérte a legutolsó tetején magasodó magányos cédrust. Minden alkalommal itt pihent meg, lecsatolta saruját, nekitámaszkodott a fa göcsörtös törzsének, és az árnyékot kiélvezve végigtekintett a tájon.

Sineár pusztája. Így nevezte a férfi, akit gyűlölt.

A homokban fűfélék küzdöttek a túlélésért, foltokban rekettyebokrok kapaszkodtak a talajba. Régen esett, csak a mélyre nyúló gyökerekben találhattak volna vizet. Dávid le akarta festeni. A puszta felett köröző sólyom mintázata hipnotizálta, az üres karavántáborok sátrain minden egyes ráncot megszámlált. Akvarellel festené meg a dűnéken rezgő délibábot, maszatolva, sok vízzel. Csak a közepén lenne precíz: dús vonásokkal, szinte felvésné azt, ami egészen a távolban állt, olyan messze, hogy egészségesen is csak távcsővel láthatta volna.

Az egyetlen ember alkotta építmény. A torony.

Fogyott az ideje! Maga mögött hagyta a cédrust, talpa alatt repült az út, mintha a gondolat siettetné, nehogy későn érkezzen. A torony növekedett, közeledtével pakolták rá az emeleteket, és csúcsa végül megkarcolta a tükörsima eget.

Add vissza!

Elejtette a saruját, de nem törődött vele, futott lefelé a lankán a monstrum lábához.

Nem a tied!

Akár egyetlen vésővel ízekre bontotta volna a falakat. Hiába rohant keresztül a pusztán, nem érzett fáradtságot vagy fájdalmat, lüktetett benne az erő. Csak a torony tövénél lassított.

– Add vissza! – kiáltotta. A férfit kereste. Az ablakok üresen, feketén ásítoztak, csak a párkányon gubbasztó, szárnyas nők bámultak vissza rá. – Gyere elő! Tudom, hogy itt vagy!

– …vagy …vagy …vagy! – A visszhang gúnyolódott vele.