Nógrádi György

Ötven év alatt
a Föld körül

Kossuth Kiadó

Tartalom

Előszó

A gyermekkor

Vizsgák

Szélhámos vagyok

Nem adtam tűzparancsot

Magyar Néphadsereg

Választás Magyarországon

Trabanton szállni

A fodrászhölgy

Háborús bűnök

Nászút

Nem érek rá

Berlin, Alexanderplatz

Rólam írták

Talleyrand

Szakmunkások

A Trianon-szakértő

Egy óra szex

Soós úr

Tojáspatkolás

Utazások Bécsbe

Horgászat

Mária

Újra a Maldív-szigeteken

Billegő

Autóstop

Kanada

Antall Józsefné halálára

Mini/szter

Szovjet feleségek Berlinben

Eltűnt a nyuszi

Harminc perc

A varázsló

Inotaik

Kulcsár

A vízművek és a kóla

A német nyelv

Útjaim

P & P

L. élete

Erdély

A Zeneakadémián

Kabátcsere

Professzor

Von Zitzewitz

Barabás Laci

Gulyás Kálmán halálára

Selce és a használt autók

Az ókor hét csodája

Lomtalanítás

Pufi

A nagykövet felesége

Autót vettem

Először az Adrián

Az első lakás

A nagykövet

Jó szomszéd, rossz szomszéd

Busek

Kérdések és válaszok

A tábornok

Eső Potsdamban

Nem vagyok Nógrádi György

Sivatagi utazás

A BM Klubban

Jugoszlávia

Tolmácsolás

Cikizés

Végh Ferenc

K., a csodaminiszter

Taxi

Nyaralás

Picunda

Kenya, 2022

Kochel

Kávét iszom

A kurszki csata

Kurvák minden mennyiségben

Adóbevallás

Informatika

Évfolyam-találkozó

Főnök, megjött!

P., a Délvidék csodája

Sportolás

Előadás Erdélyben

Hétvége Visegrádon

Az én vérem

Nejem férjhez megy

Komor Attila

Felvidék

Kissinger

Veres Pali bácsi

Újra Havanna

Nkrumah

Idegenvezetés

Cigaretta

Zsuzsa

Magyarul a nagyvilágban

Bőr- és nemibeteg-gondozó

A külpolitikai kutató

Vadászom

Wolfgangsee

Én vagyok a Kutas

Művészek

A házas pár

Bécs

Izland

Bonnról

Szentendre

Strauss tanulsága

A piros csíkos

Schwartz Pista

Velence

Afganisztán

E-mail egy 12 éves kislánytól

Egy kapcsolat vége

Három nap, három előadás

Egy vacsora tanulságai

Előadás az Alföldön

Születésnaposok

Boldoggá akar tenni…

Szegénység

Háborúk

Nyíri

Tokaj

Rásonysápberencs

Óezüst

Tusnád, 2023

Ciprus

Válóper vagy Kennedy

Vetró Feri bácsi

Gazdag ember, szegény ember

Egy másik Tamás

Laci

Mókuskerékben

Plitvice

Német városok

Major Tamás lakása

Ópályitól Ópusztaszerig

Szigetbecse

Időjárás

Okoskodás

Augusztus 20.

Évák

Ulti

Oppenheimer

Impresszum

Előszó

Pár évvel ezelőtt megírtam 40 év alatt a Föld körül című könyvemet. Ez számomra nem várt sikert hozott: többször is kiadták, utoljára pár hete, összesen több mint 65 000 példányban fogyott el. Érdekes, hogy a másik sztorikönyvem – A Városligettől Zanzibárig – sokkal lassabban fogy.

Írtam emellett világpolitikai elemzéseket – Szerencsénk volt, túléltük és A világ, amiben élünk címmel –, ezek is utolsó darabig elfogytak, és remélem, lesz még újabb kiadásuk.

Az 1980-as években megjelent két, biztonságpolitikai vonatkozású Németország-könyvem után megírtam Németország 20–21. századi történetét Érdemes érdekes korban élni címmel. Ezt 2022-ben a német kancellárokról szóló, Bonntól Berlinig címmel kiadott kötetem követte.

Gyermekkori vágyam volt feldolgozni a híres-hírhedt, de jobbára csak köpönyegfordításairól ismert francia politikus, Talleyrand pályafutását. Az életrajzot már a kilencvenes évek elején megírtam, de végül 2022-ben jelent meg, immár sokkal részletesebben. Pár hét alatt elfogyott, újra kellett nyomtatni és kiadni – az is elfogyott. Kezdek beképzelt lenni, és azt hinni, hogy tudok írni…

Egy alkotói vágyam nem teljesült: szerettem volna megírni a Hitler-ellenes német polgári ellenállás történetét. Amikor már minden szükséges forrást beszereztem, megjelent a témáról egy könyv Németországban. „Sajnos” kiváló volt, és így elálltam a tervemtől. Kicsit sajnálom, mert Stauffenberg gróf hazaszeretete, bátorsága számomra mindig példamutató volt.

Rengeteg e-mailt kapok naponta, és a legcsacsibbra is válaszolok. Pár napja írt valaki, hogy mivel orosz ügynök vagyok, mennyi fizetést kapok Putyintól. Azt válaszoltam, hogy olyan gyenge lett a rubel, hogy most már a CIA-nak dolgozom, és dollárban kapom a fizetésemet. Pár nap múlva az illető újabb e-mailben érdeklődött, tudom-e, hogy egy vén, kövér fütyi vagyok (a fütyi helyett más szót használt). A vént és a fütyit elfogadom, de a kövéret nem, mivel két hónap alatt 10 kilót fogytam.

Nemrégiben kritikát kaptam Marija Zaharovától, az orosz külügyminisztérium nagyon csinos, 48 éves sajtószóvivőjétől. Azt mondta, hogy tévedek, mert egy ukrán támadás esetén a NATO nem védene meg minket. Neki is válaszoltam, hogy az üléspont meghatározza az álláspontot, de én ezt a kérdést máshogy látom. Most már igazán segíthetne valaki: hogy ha orosz kritikát kaptam, és már orosz ügynök sem vagyok, akkor tulajdonképpen kinek is dolgozom én? A minap az egyik tévében megkérdezték, milyen pénznek örülnék. Rubelnek, hrivnyának, eurónak? Az eurót választottam. Ezek után kaptam egy tízrubelest ajándékba. Kis pénz, kis foci…

Az utcán, étteremben, bevásárláskor rengetegen leszólítanak, és valamennyi visszajelzés pozitív. Nagyon örülök ennek. Az előadásaimra sokan hoznak csokoládét. Nekik nem merem megmondani, hogy fogyókúrázom és nem eszem édességet. Mindenesetre nemsokára édességboltot fogok nyitni. Ma este egy svájci úr hoz nekem csokoládét…

Szóval így élek. Most voltam 74 éves, és köszönöm, jól vagyok. Ami az ötven évet illeti: bejártam a világot. Negyven évig dolgoztam az akkori Jugoszláviában mint idegenvezető. Több mint ezerszer jártam Németországban. Az Egyesült Államokba hét-nyolc alkalommal utazhattam el. Kínát hatszor, Tajvant egyszer látogattam meg. A háborús térségek közül végigjártam a Közel- és Közép-Keletet, és eljutottam Afganisztánba is. Jugoszláviát akkor sem hagytam ki, amikor dúltak a délszláv háborúk, és az ország felbomlóban volt.

Ötször nyaraltam a Maldív-szigeteken, végighajóztam a Níluson, csodaszép volt. Hajókáztam a norvég fjordokban, a Perzsa-öbölben, a Balti-tengeren, a karibi térségben és az Azori-szigeteknél is. Emlékezetes utak voltak egytől egyig, ahogy az ausztráliai is. Többször voltam Afrikában, és ötször Közép-, illetve Dél-Amerikában. Valamennyi utat nagyon élveztem.

A következőkben vissza-visszagondolok ezekre az utazásokra éppúgy, mint hazai országjárásaimra, valamint életem egyéb, régebbi és közelmúltbeli kalandjaira, barátaim, ismerőseim sorsának humoros vagy szomorú fordulataira. A történeteket nem szedtem jól fésült ciklusokba, kimért fejezetekbe, egyszerűen csak átengedtem magam az emlékezet szeszélyes bakugrásainak. Remélem, a sztorikat így is élvezetesnek találják majd.

A gyermekkor

1949-ben születtem Budapesten. A VII. kerületben laktunk, az Elemér utcában (ma Marek József utca). Mi a szüleimmel a 37.-ben, az első emeleten, egy kétszobás udvari lakásban, apám szülei a 41.-ben. Nekik is kétszobás lakásuk volt, a harmadik emeleten, konyhával, vécé, fürdőszoba, spájz nélkül. Náluk töltöttem a napot, míg a szüleim dolgoztak.

A nagyapám az első világháborúban megkapta a legnagyobb kitüntetést, amit sorkatona megkaphatott, mert a román fronton önként kiment a szétszakadt híradóvezetékeket összekötni, és egy srapnel levitte a nagyujját, egy másik pedig átfúrta a fejét: a füle mellett hatolt be, és a koponyája hátuljánál ment ki. Ő hetente egyszer járt el a Széchenyibe fürdeni.

A szenet, a fát a pincéből cipeltük fel, és ez akkor természetes volt.

Mindkét házban voltak társbérletek. Ez a „lakásmegoldás” ma már felfoghatatlan: egy-egy szoba jutott egy-egy családra, a többi helyiséget közösen kellett használni. 1956-ban, a harcok idején, mindenki becsöngetett a másikhoz, hogy ha azok elmennek, akkor ők elfoglalhassák a szobát, esetleg az egész lakást. A nagyszüleimnél három családra jutott a folyosón egy deszkaajtós, fűtetlen vécé. 1956-ban egy szovjet harckocsi belőtt a házba, mivel az egyik lakó az ablakból figyelt.

A mi házunkat bombatalálat érte a második világháborúban, így az egyik lépcsőház még gyerekkoromban is romokban állt. Sokat játszottunk itt. A nagyszüleim négyemeletes házát szintén bombatámadás érte, a tüzet a lakók oltották el. Gyerekként még rengeteg romos házat láttam szerte a városban. Hasonló „élményem” volt Jugoszláviában a krajinai háború után, ahol az elüldözött szerbek házait felrobbantották. Sokat gondolkodtam, hogy lehetséges-e a multikulturális együttélés, és ha igen, akkor hogyan. Nem tudom megválaszolni.

Amikor ötéves koromban agyhártyagyulladást kaptam, kis híján meghaltam. Velőt vettek a gerincemből, és nagyon rosszul éreztem magam. A szüleim azt mondták, odaadják az utolsó párnájukat is, csak maradjak életben. Sikerült. A betegségemről alig őrzök valami emléket. Egy 16-18 éves lány szintén ott feküdt, ő törődött velem. Akkor még tudtam a keresztnevét, mára már elfelejtettem. Mindenesetre köszönöm neki. Egyik munkahelyemen, a Kossuth Lajos Katonai Főiskolán az akkori főnökömnek a kislánya szintén agyhártyagyulladást kapott. Ő sajnos nem gyógyult fel teljesen, nekem, hála istennek, nem maradtak vissza szövődmények.

1956-ban hétéves voltam. Az István úton – akkor Landler Jenő utcának hívták –, tőlünk vagy négyszáz méterre, a Bethlen utcánál árultak kenyeret. Óriási volt a sor. Közénk lőttek, ma sem tudom, hogy kik. De egy kenyeret sikerült vennünk.

Közvetlenül a rendszerváltozás után azért húztak le egy kitüntetési listáról, mert egy nagy eszű államtitkár közölte, hogy 1956-ban harcoltam a forradalom ellen. Ha megnézte volna, hány éves voltam akkor, valószínűleg más ürügyet talál. Később egy fórumon együtt szerepeltünk, nem javult sokat.

Apám korábban sokat járta az országot, és a forradalom napjaiban, nem tudom honnan, szerzett egy libát. Az övé volt a feladat, hogy vágja le. Egy baltával lenyakazta a szerencsétlen szárnyast, de az a konyhában még szaladgált körbe.

Apa két testvére 1945 után elhagyta Magyarországot, és az USA-ban telepedtek le. Küldtek embert, hogy vigyenek át minket a határon. Nem mentünk, és a nagyszüleim sem.

A Hernád utcai általános iskolába jártam, kemény évek voltak. A tanáraink követeltek, de jól is tanítottak (a legkiválóbbak, például Rév tanár úr és még néhányan nemcsak tanítottak, de neveltek is minket), így nagyon sokan továbbtanultunk. Ide járt Balázs Péter is, aki a távoli jövőben a legmagasabb rangú magyar hivatalnok lett az Európai Unióban, azután pedig egy időre külügyminiszter.

A környéken két középiskola volt. Az István Gimnázium 200-300 méterre, és a II. Rákóczi Ferenc Közgazdasági Technikum kicsit odébb, a Wesselényi utcában. Engem ide írattak be. Az első félév végén 4,6-os eredménnyel hárman voltunk a legjobb tanulók, két fiú és egy lány. Mindennap volt német a fiúknak, és francia a lányoknak. Innen is az osztály nagy része továbbtanult. Érdekes, hogy sokan választották a főiskolát, és kevesebben az egyetemet.

Tanáraink egy része – szemben a kor szellemével – igazi úriember volt. Szondi tanár úr olyan méregdrága bélyegeket gyűjtött, mint az osztrák WIPA-blokk, vagy a Dollfuss-bélyeg. Előbbinek ma a katalógusértéke mintegy kétmillió forint.

Érdekesség, hogy az osztály nagy része még az ötvenéves érettségi találkozón is életben volt, és nem a legjobb tanulók csináltak igazán sikeres karriert. Az osztálytársaim zöme még 68 évesen is dolgozott. Az mi osztályunkban 18 fiú és 18 lány volt. Egy osztályon belüli házasságról tudok, de őket régóta nem láttam.

Elsőben az osztályfőnökünk elhatározta, hogy minden fiú mellé egy lányt ültet. Kinéztem a legszebb lányt, persze nem ő került mellém. „Választottam” sajnos viszonylag fiatalon meghalt. Aki mellé kerültem, nagyon prűd volt. Elkezdtem – először és utoljára életemben – nagyon csúnyán beszélni, mire a mamája bejött az iskolába, hogy ültessék el a kislányát mellőlem. A taktika bevált.

Vizsgák

Mindig imádtam vizsgázni. Az egyetemen minden szóbeli vizsga előtt megettem egy tábla csokit, és így mentem be kollokválni.

Harmadévben hárman fogadtunk, hogy melyikünk teszi le előbb az összes vizsgát. Mind a hárman egy nap alatt letettük. Ebből botrány lett, és az indexeinkben a vizsgák dátumát átjavították.

A doktori disszertációm érdekesen született meg. Apám megkérdezte, hogy akarok-e doktorálni. Mondtam, hogy nem, és egyébként is marhaságnak tartom az egészet. Azt válaszolta, tudta, hogy ezt fogom mondani, viszont az egyik tanszéken egy adjunktus 5000 forintért megírja helyettem. Ez 1974-ben elég sok pénz volt. Mondtam apámnak, hogy ennyiért én is megírom.

Az egyetemen, főleg a könyvtárban, nagyon rossz hírem volt. Onnan ugyanis kikölcsönöztem Bismarck meg Kennedy könyveit, és rögtön megmondtam, hogy ezeket soha nem fogom visszahozni. Kifizethetem-e most a büntetést (a könyv árának háromszorosát), vagy jöjjek vissza két hét múlva, és akkor jelentsem be, hogy elvesztettem azokat.

Amikor bementem az egyetemre, hogy jelentkezzem doktorálni, mondták, hogy elkéstem, mivel néhány nap múlva itt a leadási határidő. Nem probléma, mondtam, otthon már készen van a dolgozat. Elfogadták jelentkezésemet, én meg hazamentem, és három nap alatt megírtam. Egy nap alatt, dupla pénzért bekötötték. Megvédtem, és megkaptam apámtól a pénzt. Ma is csodálom, ha valaki három év alatt sem tud egy PhD-t elkészíteni.

Apám megkérdezte, mi a következő fokozat. Mondtam, hogy a kandidátusi. Az hányszor nehezebb, mint a kisdoktori? – hangzott a kérdés. Háromszor, válaszoltam. Tizenötezer, emelte a tétet apám. Bementem a Tudományos Akadémiára, hogy lejelentkezzem, de 27 év alattiaknak nem volt lehetséges. Kicsit morogtam, hogy kihúztak a zsebemből ennyi pénzt.

A habilitáció szintén érdekes volt. Az az egyetem, ahol védtem, megkeresett, hogy tanuljak be néhány mondatot németül, hogy ha kérdeznek, tudjak valamit mondani. Nem értettem a dolgot, mivel én akkor már tolmácsoltam németül. Kiderült, hogy sokan védtek úgy, hogy egy kukkot sem tudtak az adott nyelven. Én közel 100%-kal védtem. A következő évben megkaptam a professzori címet. Ennek már 26 éve. A Wikipédián ma is egyetemi docensként szerepelek.

Szélhámos vagyok

Pár évvel ezelőtt megjelent néhány baloldali folyóiratban, hogy Nógrádi György szélhámos. Ez mindmáig fent van a rólam szóló hírekben. Ennek alapja, hogy valahol elmondtam: a rendszerváltás óta tanácsadója vagyok a mindenkori osztrák honvédelmi minisztereknek.

A baloldali folyóirat írt Bécsbe a kancelláriának, hogy valóban ott dolgozom-e. A válasz természetesen az volt, hogy nem vagyok ott semmilyen státusban. Mire azonnal megjelent, hogy hazudok, nem is vagyok tanácsadó.

Azonnal írtam az osztrák Honvédelmi Minisztérium Tanácsadó Testülete elnökének, Wolf Rauch professzor úrnak, a Grazi Egyetem akkori rektorának. Tíz percen belül ott volt a hivatalos válasz a baloldali folyóiratnál és nálam is, hogy tagja vagyok a testületnek. Azóta sem javították ki, így ma is mint szélhámos szerepelek…

A másik, amit leírtak rólam, hogy soha nem publikáltam. Mivel most jön ki a 13. könyvem, ezt már nem terjesztik.

Nem adtam tűzparancsot

Néhány évvel ezelőtt az egyik budapesti kerületben tartottam előadást. Általában nem vagyok szép, de itt egy tévéstáb végig alulról filmezett, így még szörnyűbben néztem ki. A végén valaki feltette a kérdést: ki kell-e adni a bejönni szándékozó migránsokkal szemben a tűzparancsot.

Ehhez néhány megjegyzés. Amikor a jugoszláv válság idején a szomszédunkban polgárháború pusztított, mindenkit befogadtunk. Jelenleg, amikor háború dúl Oroszország és Ukrajna között, szintén mindenkit befogadunk. Az ukránok meglepődtek azon, hogy miközben az oroszok után minket tartottak ellenségnek, mi minden átjövőt, ukránt és kárpátaljai magyart egyaránt segítettünk. Elláttuk őket ruhával, élelmiszerrel, és aki akarta, továbbküldtük Nyugatra.

Ugyanakkor a Balkánról, a Földközi-tengerről és egyéb helyeken bejövő migránsok véleményem szerint más kérdést jelentenek. Merkel kancellár és az olasz kormányfő is úgy fogalmazott, hogy ezek 6-7%-a politikai, a többi gazdasági menekült. Egyetértek velük.

Ma Németországban a lakosság 26%-a már nem német származású. Egy német vezető megkérdezte, hogy ha háború lenne, szerintem ezek az emberek hajlandóak lennének-e meghalni Németországért. Mindketten nemmel válaszoltunk erre a kérdésre. 2024-re, vagyis egy éven belül 12 olyan német nagyváros lesz, ahol a hat év alatti gyermekek körében többségben lesznek a bevándorlók. A többi már ebből következik.

Éveken át jártam Svédországba előadásokat tartani. Mindennap másik város, és rengeteg, döntően beilleszkedni nem tudó és akaró migráns. Fárasztó utak voltak ezek. Este előadás, utána többórás beszélgetés, majd alvás egy magyar családnál. Másnap több száz kilométeres utazás, este újra előadás. Mindenütt lazacot kaptam. Kábé egy hét után kijelentettem, hogy nem szeretem a halat. Többé nem is volt, a nejem nagy bánatára, mert ő imádta a lazacot.

Találkoztam a svéd külügyminiszter-helyettessel, aki elmondta, hogy az országban több mint harminc no-go zóna van. Egy év múlva újra találkoztunk. Megkérdeztem, megvannak-e még a no-go zónák. Azt mondta, hogy most már több mint hatvanat tartanak számon.

Pár hónappal később Magyarországon járt az egyik svéd miniszter, és azt állította, náluk egyetlen no-go zóna sincsen. Megüzentem neki, hogy ha megadja az emailcímét, szívesen elküldöm a zónák neveit (Kis-Bagdad stb.).

A kérdést illetően mindig az volt a véleményem, hogy el kell kerülni a tűzparancs kiadását. Ugyanakkor a nyugat- és észak-európai országokban kiszámíthatatlan a jövő.

Amikor a magyar parlamentben az egyik ellenzéki képviselő megkérdezte Simicskó Istvánt, az akkori honvédelmi minisztert, hogy Nógrádi György kiadhatja-e a tűzparancsot, a szellemes válasz úgy hangzott, hogy arra csak a vezérkari főnök az illetékes, és az nem Nógrádi György.

Magyar Néphadsereg

Tizennyolc éves koromban behívtak katonának. Nem vittek messzire, egy budapesti híradózászlóaljhoz kerültem. Nagyon jól éreztem magam. Tizenegy hónapon és egy napon át közösségben voltam, ami mindig változtat az ember mentalitásán. A zászlóaljnál húszan voltunk egyetemi előfelvételisek. Később szinte mindenki befutott. Többen lettek helyettes államtitkárok, jó páran nagykövetek, és kikerültek közülünk ismert és sikeres egyetemi oktatók is.

Sokfélék voltunk. Egyikünk, egy 180 centi magas fiú feladatul kapta, hogy mossa le a falat. Nekidőlt, mire a fal összeomlott. A kirohanó tisztek üvöltöttek vele:

– A maga apja lopja a pénzt?!

– Jelentem, igen!

– Mit csinál a maga apja?

– Jelentem, ezredes.

– Nincs semmi baj, kisfiam – hangzott a válasz. – Majd megoldjuk.

Volt, aki száz méterről nem tudta géppisztollyal eltalálni a célt, ezért előrerohant, és késsel átszúrta a lőlapot. Belőle később nagykövet lett.

Az országos vetélkedőkön viszont arattunk. Ahova mentünk, ott nyertünk. Egyszer azonban akadt egy kis bökkenő. A történelmi és politikai vetélkedőket simán nyertük, ám ekkor beneveztek minket egy matematika–fizika vetélkedőre. Mondtuk, hogy ehhez lövésünk sincs. A válasz az volt, hogy nyugi, odaadják előre a kérdéseket. Mondtam, hogy a válaszokat kérjük. Nyertünk. Így a szűk egy év alatt minden létező kitüntetést megkaptunk.

Az egyetem elvégzése után még három hónapra elvittek katonának. Ekkor Budakeszin voltunk, szintén egy híradósalakulatnál.

1975 és 1980 között tanítottam a Kossuth Lajos Katonai Főiskolán. A parancsnok, Kazai Barna tábornok igazi katona volt, akit mindenki tisztelt. Innen mentem tovább egyetemre tanítani.

Fiatal házas voltam (1981-ben nősültem), amikor a Kacsóh-lakótelep hetedik emeletén, ahol laktunk, valaki éjjel becsengetett és azt ordította, hogy riadó. Kiszóltam, hogy szórakozz az anyáddal, de kiderült, hogy tényleg riadó volt. Ordított tovább, hogy felöltözni, lent vár a taxi és indulás. Büszkén mondtam, hogy van saját kocsim – Trabantom –, azzal bementem az akkori Központi Katonai Kórházba.

Indulás előtt, otthon magamra vettem, amit gondoltam. A kapuban egy hadnagy állt, ő is ordított. Kérdeztem tőle, neked mi a bajod. Hogy merem letegezni, ordította. Tájékoztattam, hogy én főhadnagy vagyok. Hol a rendfokozatom, harsogott az újabb kérdés. A zsebemben, válaszoltam. Adtak mellém két sorkatonát, hogy öltöztessenek fel. Kiderült, hogy én vegyesen vettem magamra a téli és a nyári egyenruha darabjait. További problémát jelentett, hogy az antantszíjat derékszíjként használtam. Mondták, nem úgy kell. De hát úgy nem lehet vécére menni. Végül is elkészültem. Főhadnagyként.