A SZERZŐNEK A JAFFA KIADÓ GONDOZÁSÁBAN MEGJELENT KÖNYVEI:

El Camino

Pillangó a vállamon

Zuhanó repülés

Magyar Camino

Én igen nagy vétkem…

Házasságsirató

Buen Camino – Színezd ki a magad útját!

Tévúton

Megbukott bűvészinasok

Thaiföldi feleség

Tovább az El Caminón

Hamis profil

Magányügy

Asszonymesék

Copyright © Sándor Anikó, 2021

Hungarian edition © Jaffa Kiadó, 2021

Minden jog fenntartva!

A kötet a szerző Pillangó a vállamon című,
2012-ben megjelent regényének átdolgozott változata.

Borítóterv Hegyi Péter

Borítófotó © creativcommonstockphotos

Szerkesztő Lépesfalvi Zoltán

Felelős szerkesztő Schultz Judit

Felelős kiadó Rados Richárd

Jaffa Kiadó • www.jaffa.hu

ISBN 978-963-475-569-2

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Hiányzik Argentína.

A hőség, a hangzavar, de még a szemetes utcák is hiányoznak.

Hiányzik esténként az El Besóból kiszűrődő zene, a kirakodóvásár a Calle Floridán, a buszsofőrök pimaszsága és a taxisták pimasz kérdései.

Cristhian szoros ölelése, a tangóleckék Stefanival és Juan Martinnal.

Hiányoznak az éjszakai séták a Corrientesen és Daniel napi száz gyagya sms-e. A zaj, a nyüzsgő Microcentro, a csigalassú lift és a méregdrága apartman a hetediken. Az utcai narancslé, amitől mindig fájt a hasam.

Hiányzik Regina, aki bátrabb volt, mint én, és volt bátorsága örökre ott maradni. Cappussi, a király, és Jorge Hector, aki négy hónapon át lankadatlanul bízott abban, hogy előbb-utóbb belátom, az élet rövid.

De legjobban Marco Antonio hiányzik. A fehér inge és a fekete haja.

– Gyere.

– De hová?

– Csak ki az utcára.

– Mit csinálunk az utcán?

– Semmit. Csak megyünk egymás mellett.

Hiányzik Argentína.

Hiányzik az Obelisco, a szüntelen dudáló autók, az ismerős hajléktalanok az utcán, az indián muzsikusok a kapualjakban, és a portás is, aki hajnalonként ajtót nyitott.

A tangó közeltartásban, a vadidegen emberek izzadságcseppjei a homlokomon, és az a pár másodperc a tánc végén, amikor nem lehet még elengedni az ölelést.

Annyira hiányzik a hőség, a tangó, a szenvedély…

Iszonyúan hiányzik Argentína.

Nézegetem a fotókat, és fétisként őrizgetek olyan vackokat, mint lejárt metrójegy és elhasznált tánciskolabérlet. A számítógépemen mindig látható az ottani időjárás és a peso árfolyamának alakulása. Közben azon töprengek, hogy van az, hogy eljöttem, s ott minden megy tovább nélkülem, mintha ott se lettem volna.

Olykor még jön levél: „Próbálok úgy élni, hogy ne fájjon annyira a hiányod. Ne felejts el, kérlek.”

Én is próbálok úgy élni, hogy ne fájjon annyira a hiányod, édes Buenos Aires.

Ne felejts el, kérlek!

La llegada = Az érkezés

Vasárnap reggel hét óra volt, amikor a Qatar São Paulóból érkező járata leszállt az Ezeiza repülőtéren, úgy harminc kilométerre Buenos Aires központjától.

Lekászálódtam a gépről. Éppen harminchat óra telt el azóta, hogy Budapesten, a Ferihegyi repülőtéren becsekkoltam.

Nem tudom mozgatni a lábamat, olyan, mintha nem is az enyéim lennének. A fejem a nyakammal együtt becsúszott a két vállam közé, és se jobbra, se balra nem mozog.

A tenyeremet sebesre szúrta a kis kődarab, amit egész úton szorongattam.

Az elmúlt másfél napban ez a negyedik repülőtér. Ferihegyről indulva először a Heathrow-n landoltam, Angliában, onnan elrepültem Brazíliába, most meg Argentínában vagyok, végre-valahára!

Az elmúlt éjszakát egy repülőtéren töltöttem, két napja nem fürödtem és nem mostam fogat…

Amióta munkanélküli vagyok, mindenen spórolok. Ezért olyan repülőjegyet vettem, amivel megkerültem a fél világot, mielőtt célba értem, mert így volt olcsóbb. Zsebemben egy kis szótárfüzet, amelybe a legfontosabb spanyol szavakat és kifejezéseket írtam össze, arra készülve, hogy mire hazaérek, mindet tudni fogom.

La llegada = az érkezés. La llegada = az érkezés. Hajtogatom, mint az imamalom.

Ezeiza csordultig külföldiekkel, közülük sokakat ugyanaz a szenvedély csalogatott ide, ami engem is: ez a métely, ez a rögeszme, megszállottság, ez a drog, amibe ha egyszer belekóstol az ember, a hatalmába keríti a testét és a lelkét, és soha többé nem ereszti el.

Évről évre, akár a fecskék, emberek százezrei repülnek ide a világ különböző pontjairól, hogy benyithassanak a menny és pokol kapuján, és pár napig ölelhessenek boldog-boldogtalant, ismerőst és ismeretlent, összeforrjanak velük egy édes-bús zene ütemére, hogy az ereikben a vér helyett tangó csörgedezzen.

Pár hét múlva pedig mindenki újra gépre száll, és elrepül a saját hazája irányába a földgömbön, vissza a szürke hétköznapokba. Hogy aztán egy évig megint azt a napot várja, amikor újra visszatérhet.

Otthonról rendeltem transzfert, így autó vár, amely bevisz a belvárosba, a Microcentróba, ahol az Esmeralda és a Tucumán utca találkozásánál van az a kis apartman, amit interneten lefoglaltam.

Autópályán robogunk a város felé, közben el-elnyom az álom, pedig a sofőr beszélgetne.

– ¿De dónde sos? Honnan jöttél? – hangzik el a kérdés, amelyet mostantól kezdve naponta százszor fogok hallani.

– De Budapest – felelem neki, fogadjunk, hogy úgyse tudja, hol van.

– ¡Sí, sos húngara! – kiált fel vidáman a taxis.

Akkor hát vesztettem. Ah, ez is mindegy. Fáradt vagyok, álmos, nem akarok gondolkodni. Ágyat akarok csak, ágyat!

„Üdvözölünk Argentínában” – köszönt a telefonom, hoppá, ezek tudják, hogy itt vagyok.

Újabb pittyenés: „Ég veled!” Aláírás: Péter.

Hát, ez legalább bejött. Két napja tényleg nem nagyon láttam mást, mint eget.

A lakás alig hasonlít a hirdetésben látotthoz, lelakott, vacak és elég piszkos. A fürdőkádban szőrszálak, a paplanon semmi huzat, láthatóvá téve elődeim boldog Buenos Aires-i éjszakáinak nyomait.

Negyedik emelet, a papírvékony üvegből készült ablakoknak köszönhetően az apartman azt az élményt nyújtja, mintha a forgalmas utca kellős közepén ücsörögnék.

Mindegy, minden mindegy, ágy van, zuhany is van, úgyhogy elfoglalom a lakást.

– Muy ruido – próbálgatom csekélyke szókincsemet, nagyon zajos. De a házigazdám nem az a típus, aki értékelni tudja a teljesítményt.

A lakbér egy részét előre elküldtem, így most gurigába tekert amerikai dollárral kifizetem a maradékot. Azután aláírok egy spanyol nyelven megfogalmazott bérleti szerződést, amiből egy árva kukkot sem értek.

Próbálok azért kiharcolni valami megnyugtatásfélét a nőtől, mielőtt magamra hagy.

– Nem kaphatnám meg angolul is a szerződés szövegét? – tárom elé immár teljes spanyol szókészletemet.

– Nincs angol szerződés, de nem muszáj itt maradnod. Adjam vissza az előleget? – bámul rám a nő.

És akkor mit csinálok? Hová megyek?

– A kauciót legalább visszakapom távozáskor? – Pedig már beletörődtem a helyzetbe, ő pedig bólogatott, sí, señora, bár szerintem nem is értette, mit kérdeztem.

Ő nem beszél angolul, én alig valamit spanyolul, úgyhogy nem marad más választásom, mint megbízni az ismeretlen argentin asszonyban, aki sietve gyűri táskájába a pénzemet, és már ott sincs.

Első estém Buenos Airesben!

Hiába zárom be az ablakot, őrületes a zaj, és a bűz felkúszik hozzám az emeletre. Millió ember, füstölő autóbuszok, és egy jellegzetes szag, ami iskolai gyárlátogatások emlékét hozza elő, a szívem vadul ver.

Te saludo, Argentína!

Hát megérkeztem.

Dél-amerikai kalandom így aztán – egy komatikus alvás után – nagytakarítással és fertőtlenítéssel kezdődik, használhatóvá tenni a fürdőszobát, az ágyat, a padlót, naiv nosztalgia az otthoni állapotok iránt.

Aztán végtelenített séta, keresztül-kasul a hatalmas városon, Latin-Amerika talán legnagyobbján, a Jó szelek úrnőjének, Szűz Máriának kikötőjében. Igyekszem feltérképezni a terepet, legalább a legbelsőbb belvárost, a Microcentrót, és megtanulni a lakásomhoz vezető utat.

A „kályha” a város hetven méter magas, fallikus szimbóluma, az Obelisco, a világ legnagyobb sugárútjának, a száznegyven méter széles Avenida 9 de Juliónak a kellős közepén ég felé meredező hatalmas kőoszlop. Onnan jobbra fordulok a Corrientesen, aztán balra és megint jobbra… Megjegyzem az irányokat hazafelé, akár egy koreográfiát.

Corrientes, tres cuatro ocho, segundo piso… – nem megy ki a fejemből a dal. Corrientes, háromszáznegyvennyolc, második emelet, énekelte szívbemarkolóan Carlos Gardel, a tangó történetének legnagyobb énekese, akinek múlhatatlan szerepe volt abban, hogy a világ megismerte a tangót. Érdekes érzés, hogy ő pont ugyanitt mászkált egykor, ahol most én.

Első estém az El Besóban, a csók nevű tangós helyen! Tűzpiros fallal keretezett keskeny csigalépcsőn libbenek felfelé, harminc argentin peso a belépő a mennyországba.

Tíz perc múlva egy valódi Buenos Aires-i milonga kellős közepén tangózom átszellemülten valakivel, akinek az arcát csak egy pillanatra láttam, mert az első lépésnél olyan közel húzott magához, hogy azt hittem, kiszorítja belőlem a szuszt.

Los antecedentes = Az előzmények

Otthon aznap mutatott először mínuszt a hőmérő, amikor elindultam a repülőtérre.

Október vége volt, de már egy hónapja minden reggel felcsavartam a fűtést. Nem tudom, tényleg ilyen korán kezdődött-e a tél, vagy csak engem rázott a hideg már hetek óta a türelmetlenségtől, ami az indulást megelőzte.

Jó nagy bőröndbe csomagoltam, három hosszú hétre készültem, és azok az idők a munkaviszonnyal együtt sajnos elmúltak, amikor veszek magamnak ruhákat, ha nem lenne elég, ami nálam van.

Munkanélküli vagyok, immár három hete.

Tulajdonképpen lehetne pénzem, az elmúlt nyolc évben annyit kerestem, amennyinek a feléből is kényelmesen megélhettem volna. De azt hittem, ez az állapot örökké tart, alig tettem félre. Nagy lábon éltem, utaztam, és drága lakásban laktam. Nem gondoltam, hogy valaha is megtörténhet velem az, hogy nincs munkám. Egészen elfelejtettem már, milyen a filléreskedés.

Utoljára akkor voltam szegény, amikor tizennyolc évesen egyedül maradtam a nagyvárosban. A családom vidékre költözött, én pedig álltam az Akadémia előtt, ahol menetben kitettek az autóból, és integettem.

– Hol alszol ma, kislányom? – kérdezte édesanyám, akin látszott, hogy abban a pillanatban döbben rá, mibe egyezett bele, miközben a nevelőapám türelmetlenül berregtette az új Lada motorját.

Örültem, hogy elmennek. Alig vártam, hogy eltűnjön az autó az Alagútban, és végre fellélegezhessek. Amióta csak éltem, mindenben korlátoztak.

Akkor érettségiztem, se egyetem, se lakás, se szerelem, se munkahely, csupán pár hónap albérletre elegendő pénz… Hirtelen szakadt rám a nagy szabadság.

Néztem utánuk a Lánchíd irányába, kezemben egy árva sportszatyor, benne minden holmim, amit összepakoltam magamnak. Pár nyári ruha, cipő, fogkefe, nem akartam magammal hozni a múltamat, életem új fejezetére készültem, bár fogalmam sem volt, miből, hol és mi módon.

Ezután volt néhány nehéz évem, de ez már nagyon régen volt.

A jó sorsom úgy hozta, hogy a sportszatyros-albérletes létezésből sikerült pár év alatt kiverekednem magam, valahogy mindig kitaláltam valamit, ami fellendítette az anyagi helyzetemet, és a munkámat is rendre jól megfizették. Komolyabb pénzgondom azóta lényegében nem volt.

Ennek azonban, úgy tűnik, most vége. Itt vagyok ötven-egynéhány évesen, már megint pénz, munka és társ nélkül, és gőzöm sincs, miből fogok megélni.

Az egyetlen dolog, amit biztosan tudok, hogy mit nem akarok csinálni. A többi rejtély, már megint.

Nem ért váratlanul, hogy a környezetem döbbenten fogadta hirtelen döntésem hírét, amikor váratlanul felmondtam a munkahelyemen.

– Komoly ember ilyet nem tesz! – hangzott az ítélet. – Pár évvel a nyugdíj előtt otthagyod a remek állásodat, amilyenről még a fiatalok is csak álmodnak? Elveszítetted a józan eszedet?

Hej, ha sejtették volna, mennyi munkámba telt az nekem, hogy elveszítsem… Amikor pedig azt is megtudták, hogy csekélyke megtakarításomból vettem egy repülőjegyet Buenos Airesbe, mert tangózni akarok, végleg levették a kezüket rólam.

– Nagyon megbánod te még ezt – hangzott a sommás vélemény.

Hát még ha az elmúlt hónapok eseményeit ismerték volna!

De senkit, még a legközelebbi barátaimat sem avattam be abba, ami nyár vége óta történt. Olykor azért sikerült akaratlanul gyanút keltenem, de mindig könnyen kidumáltam magam. Kommunikációs szakember vagyok elvégre, vagy mi a szösz.

Amikor például az ősz első milongájára elvittem Pétert, láttam, hogy a többiek sokatmondóan összenéznek.

Már két éve velük töltöm az estéim többségét, de még sosem hoztam magammal senkit, pláne nem úgy, hogy sejthető, nem csupán barát.

Előtte – szokatlan módon – vacsorázni mentünk kettesben egy vendéglőbe, megittunk egy üveg vörös bort, és az kissé fellazította a görcsöt, amivel még a magunk számára is azt akartuk bebizonyítani, hogy ez nem randi.

Busco pareja = Társat keresek

Egy társkereső oldalon ismerkedtem meg Péterrel.

Kezdett elegem lenni az önsajnálatból amiatt, hogy egyedül vagyok, de nemigen volt alkalmam találkozni bárkivel, aki szóba jött volna mint potenciális partner. A tangós közösség haveri társaság, máshová meg nem nagyon jártam. Azok az idők pedig rég elmúltak, amikor a fiúk követtek az utcán, vagy kinyomozták, hol lehet velem összefutni. Fogtam hát magam, és regisztráltam a Randivonalon, egy ismerkedős, társkereső oldalon. Akiknek elmondtam, mire vetemedtem, szinte kivétel nélkül le akartak beszélni róla. Azt mondták, tele vannak az ilyen helyek szélhámosokkal, nem lehet ellenőrizni, ki kicsoda, a végén még bajom esik. Na és az életben? Úgy gondoltam, ott is csak ugyanazok lehetnek, akik máshol, bárhol megismerkedhetek olyan emberrel, aki másnak hazudja magát, mint aki. Ehhez nem kell társkereső oldalra menni.

Sokan megnézték a fotómat, naponta néha negyven levél is érkezett. Szinte mindenki írt, akinek én soha nem írtam volna.

Úgymond „korban hozzám illők”, „önhibájukon kívül elváltak”, „nem vágyom már semmi nagy dologra, csak egy kis békére” életfelfogásúak, unokával a karjukon, takaros kis házzal a háttérben, meg kíváncsi, huszonéves srácok, gyors ölelés reményében.

De az a levél, amire vártam, sehogy sem akart megérkezni.

Írt egy zenész is.

Falnak támasztott háttal állt valami előtt, állát leszegve, alulról nézett felfelé, bele a kamerába.

Őrületesen helyesnek láttam, olyannak, akiről az gondoltam, túl jó, szóval biztosan nem engem keres.

„Hogy vagy?” – ezt kérdezte.

„Köszönöm, jól, és te?”

Aztán semmi. Nem is bántam. Tizenkét évvel fiatalabb, mint én, erre mondják, hogy eleve vesztes helyzet.

Bár az is igaz, hogy annyi szép történet van ilyen szerelmekről, amelyeket szívesen idézgettem magamban ekkortájt.

Például a legendás Dajka Margité. Ötvenéves volt, amikor összeházasodott egy jóval fiatalabb férfival. Amikor 78 évesen meghalt, Lajtos Árpád elintézte mindkettejük temetését, és egy nap múlva utánament. Nem akart élni nélküle.

Egy másik, öregedő színésznőnkről is kering egy sztori: állítólag a rendőrségre ment, mert ellopták a kocsiját. Egy jóképű, a művésznőnél sokkal fiatalabb rendőr írta meg a jegyzőkönyvet, aki másnap egy hatalmas rózsacsokorral állt a háza előtt. Megittak együtt egy kávét, aztán életük végéig együtt maradtak. Szóval, azért léteznek nagy szerelmek ilyen konstellációban is, biztattam magam, csak hát a csodák általában másokkal történnek meg mindig, sose velem.

Pár hét múlva újra üzenetet kaptam Pétertől.

„Emlékszik még rám, drágám?”

Körülbelül ilyen intenzitással levelezgettünk néhány hónapig, tényszerűen annyit sikerült megtudnom róla, hogy zenész, egy nagy szimfonikus zenekar ütőse, sosem volt nős, és nagyon tetszem neki.

Nem erőltette a találkozást, de nem is bátorítottam.

Aztán beleuntam a meddő keresgélésbe, és töröltem magam a társkereső oldalról.

Egy év múlva jelentkezett újra, immár e-mailben.

„Él még ez a cím? És maga él még, drágám? Emlékszik rám? A maga őszinte csodálója, Péter.” Hol magázott, hol tegezett.

Persze hogy emlékeztem.

Megint pár kurta levél, aztán megint annyi.

Pár nappal az utolsó e-mail után a Váci utcában sétáltam, az unokámat tologattam egy babakocsiban. A Pesti Színház elé érve egy biciklis suhant el mellettem, és úgy megbámult, hogy majdnem nekünk jött.

Ő volt az! Azonnal megismertem.

Hazaérve rögtön írtam neki:

„Ha magát láttam, drágám, ma a Belvárosban azon a biciklin, akkor sajnálom, hogy anno nem találkoztunk.”

Mert bizony jóképű volt. De nem is akármennyire!

Még aznap válaszolt.

„Csak nem maga volt a nő a kisgyerekkel? Nem ismertem meg, csak azért néztem, mert nagyon tetszett.”

Jó kis sztori.

Az unokámat tologatom, és közben… mik történnek velem!

Ezek után nem volt kérdés, hogy találkozunk-e. Ha a sors ennyiszer egymás útjába terelt bennünket, biztos, hogy valami terve van velünk. Úgy is lett.

Hogy fejezzem ki magam? Szívdöglesztő volt. Túl szép, hogy igaz legyen.

Biztosan valami bizarr dolgot akar tőlem, gondoltam, perverz gyilkos, vagy a vagyonomra vadászik. Ami nincs, de ezt ő nem tudhatja.

Ám a hetek múlásával egyik félelmem sem igazolódott be.

Esténként találkoztunk vagy cseteltünk az interneten, hangsúlyozva, hogy kapcsolatunk kizárólag baráti, találkozásaink nem randevúk, mert – ahogy én fogalmaztam egy neki címzett levélben – „ekkora korkülönbséggel ez nonszensz”.

Reménykedtem benne, hogy tiltakozni fog, de nem tiltakozott. Egyetértett velem.

Mégis mindig kereste az alkalmat, hogy lássuk egymást. Megvárt valahol, vagy felhívott, de minimum írt, amikor este hazaért, és részletesen beszámolt a napjáról.

Úgy éreztem, a kapcsolatunk kezd elmélyülni, nagyon vonzódtam hozzá, és amikor együtt voltunk, soha nem jutott eszembe, hogy sokkal fiatalabb, mint én.

Meg voltam győződve arról, hogy szerelmes belém, csak erőt gyűjt ahhoz, hogy figyelmen kívül merje hagyni a konvenciókat.

Másfél hónapig tartottuk magunkat a szabályokhoz.

„Ezt többé nem szabad megtennünk” – mondta egy este, pár órával az után, hogy először léptem át szentendrei házának küszöbét, és a szoknyám cipzárjával harcolva becsíptem az ujjamat.

Felkaptam a fejem, ilyet még nem mondtak nekem hasonló helyzetben. Ő az, aki hetek óta a nyomomban jár, és aki – igaz, nem túl határozott – tiltakozásom ellenére ide hozott, és ő enged meg magának efféle durvaságot egy ilyen érzékeny szituációban… Soha a büdös életben nem állok vele szóba.

Olyan megbántottságot éreztem, hogy biztos voltam benne, soha nem találkozom vele többé.

Ezt sem sikerült betartani. Újra és újra találkoztunk, olyankor is, ha nem beszéltük meg, éjszaka várt az utcán, a tangós helyek előtt, de soha nem jött be.

Busszal közlekedett, elvből nem tartott kocsit, mert azt mondta, az autó korlátozná a szabad mozgásban.

Néha csak ült mellettem az autómban, volt, hogy órákon át, ölembe hajtotta a fejét, és nem akarta, hogy hazavigyem. De bejönni sem akart hozzám.

– Olyan vagy, mint a drog, nem tudok szabadulni tőled – nyöszörögte.

Aztán hirtelen felegyenesedett, köszönés nélkül kiugrott a kocsiból, és szaladni kezdett a busz után.

Sokszor csak hallgattunk, de sokat beszélgettünk is, a világ dolgairól, magunkról, mesélt mindenféléről, a zenéről, a karmesteréről, akit ájultan tisztelt, az elesett, idős szomszédjáról, akinek segíteni szokott, és a szüleiről, akik nem hagyják már élni egy unoka miatt.

Egy régi szerelmét is említette, aki jóval idősebb volt nála, azt mondta:

– Nem vezet sehová egy ilyen kapcsolat. Családot kell alapítanom, mindenki ezt várja tőlem – bizonygatta, és éreztem, hogy azt akarja, mondjak véleményt, próbáljam rábeszélni, hogy merje megélni a vágyait.

De nem mondtam semmit. Ez az ő dolga, neki kell döntéseket hoznia, nem befolyásolhatom, semmilyen irányba. Egyébként sem vágyom olyan kapcsolatra, amit én erőltetek.

Bármily váratlanul hangzik is ebben a kontextusban, ahhoz, hogy komolyan számíthasson rám, sokat kellett volna még bizonyítania.

– Eljössz vasárnap a matinékoncertemre? – kérdezte egyik este.

Muzsika volt a fülemnek ez a hangsor. Szóval nem titkol tovább, megláthatnak az ismerősei, összefuthatunk a barátaival, a kollégáival.

– Persze, örömmel – mondtam.

De aztán soha többé nem beszéltünk róla.

Ugyanezt aztán még párszor eljátszotta velem. Meghívott valahová, ahol nem csak ketten lettünk volna, én igent mondtam, csakhogy aztán úgy tett, mintha elfelejtette volna az egészet. Egy árva szóval sem említette többé a közös programot, én pedig szándékosan nem emlékeztettem rá. Nem akartam sarokba szorítani, sem hazugságra kényszeríteni.

Korábban soha nem mentem volna bele ilyen megalázó helyzetbe. Ahhoz voltam szokva, hogy a férfiak, akikhez közöm van, dicsekszenek velem, büszkék rám.

Ő azonban rejtegetett, mindenki elől. Azt hiszem, senkinek nem is beszélt rólam.

A titka voltam, amit még magának sem nagyon mert bevallani.

De nem tettem szóvá, attól féltem, ha követelőzni kezdek, és bármiféle döntésre vagy színvallásra kényszerítem, nem látom többé.

La prensa amarillista = A bulvársajtó világa

Egy apró követ szorongattam harminchat órán át a markomban Argentína felé, mély barázdát rajzolt a tenyerembe, szinte kisebesedett a helye. Ráülhettem a kezemre, amikor elnyomott az álom. Úgy kapaszkodtam bele, mintha egy darab lenne Péterből, akitől kaptam, amikor egyik éjszaka a Városligetben sétáltunk. Kabalának vittem, bár nem félek a repüléstől.

Amióta a lányom felnőtt, nyugodtan teszem ki magam akár veszélyes helyzeteknek is. A legfontosabb rám bízott feladatot végül is már végrehajtottam.

Azon a délelőttön, amikor felmondtam a munkahelyemen, Péter váratlanul felhívott telefonon. Máskor soha nem beszéltünk napközben, csakis este.

– Nem találkozhatok veled többé – mondta bizonytalan hangon.

– Mi van?

– Családot kell alapítanom. Nem szokhatok hozzád. Nem lehet, egyszerűen nem lehet.

Nemcsak az időpont volt meglepő, hanem ez a megfogalmazás is. Sután hangzott, idétlenül.

– Rendben – mondtam, igyekezve érzelemmentes hangot hallatni. – Nyitott kapukat döngetsz. Ez volt az eredeti elképzelés is, nem? Három hét múlva elutazom messzire – hirtelen jött az ötlet, hogy elegánsabban ülhetek a lapáton, ha valahol messze vagyok. – Hány nap az? Huszonegy. Találkozzunk addig, ahogy mostanáig, aztán úgyis elmegyek. És nem hozzád jövök vissza. Mit szólsz ehhez a forgatókönyvhöz?

Nem kérdezte, hová megyek, pedig mindig mindent tudni akart rólam, és eddig szó sem volt se rövid, se hosszú utazásról.

– Huszonegy nap túl hosszú idő, az alatt magadhoz láncolsz, és aztán már nem tudlak elhagyni. Nem találkozhatunk soha többet – mondta sírós hangon, de nem tette le a telefont.

Talán arra várt, hogy tiltakozni kezdek, vagy lebeszélem, vagy győzködni fogom, hogy ostobaság, amire készül, nem tudom. A gyomrom émelyegni kezdett. Mi a fenét akar ez tőlem? Hogy én döntsek helyette? Könyörögjek, vagy magamra beszéljem, netán legyek kemény? Mint a rossz kisfiúhoz a mamája? Parancsoljak rá, hogy ne bohóckodjon, mert ahhoz már nagy fiú?

Tényleg az volt az érzésem, ha rákiabálnék, megszeppenne, és rögtön visszavonná, amit az imént mondott.

De mi közöm van nekem az ő félelmeihez, a kisszerű görcseihez? Mi közöm az anyjához, a meg sem született gyerekéhez, egyáltalán, mi közöm van hozzá?

Úristen, nem akarok dönteni helyette, nem akarok menedzselni egy felnőtt férfit, nem akarok egyáltalán semmit tőle!

Ilyen előzményekkel indultam útnak, aligha tudott volna bárki olyasmit mondani, ami visszatart. Minél távolabb akartam kerülni tőle.

Évek óta olyan életet éltem, amelyben a befektetéshez képest kevés volt az öröm. A kapcsolataimban szinte mindig én voltam a megmondóember, úgy éltünk, bárkivel éltem is, ahogy én kitaláltam és megszerveztem az életünket. Házat építettem, vagy vállalkozást, zsákot cipeltem vagy más terhet, attól függően, milyen lapot osztott éppen az élet. Amikor elfáradtam, én szakítottam, én költöztem, én veszítettem el a közös barátokat, aztán én építettem új egzisztenciát. Tisztára olyan voltam, mint egy férfi.

Az utóbbi években egy butácska, ám rendkívül sikeres bulvármagazin főszerkesztő-helyetteseként azzal töltöttem az életemet, amivel valójában nem értettem egyet. Más emberek magánéletében kotorásztunk, kifigyeltük az intim titkaikat, mint egy voyeur, perverz leselkedő, és minél nagyobb disznóságra bukkantunk, annál nagyobb volt a siker, annál több lapot adtunk el.

A bulvár világa nyomorult világ. Akit tartósan beszippant, annak deformálódik a lelke, olykor a teste is, és egy idő után már maga sem veszi észre, hogy mások életét éli, nem a sajátját, mások mocskos kis ügyeit színezgeti szüntelen.

Csupa negatív energia. Márpedig ez merőben ellenkezett az életfelfogásommal.

Naponta néztem rossz érzéssel a tükörbe, de nem azokat sajnáltam, akiket kellemetlen helyzetbe hoztunk, hiszen többségük odatartotta magát a bulvárnak. Inkább magamat szántam.

A romló gazdasági körülmények között egyre éleződő versenyhelyzet megvadította a megrendelőimet. Példányszámot akartak, bármi áron! Már tényleg semmi sem volt szent.

Egyre keményebbnek és kíméletlenebbnek kellett lennem, kifelé is és a munkatársakkal is, akiktől egyre képtelenebb dolgokat voltam kénytelen követelni. Utáltak is rendesen, de nem volt más eszközöm, mint csattogtatni az ostort.

Pedig sokszor legszívesebben sírva fakadtam volna. Csakhogy a sírás a gyengeség jele, nekem pedig mindig erősnek kellett lennem, amióta csak az eszemet tudom.

Annyira vágytam valakire, aki azt mondja, ne törődj semmivel, itt vagyok, hagyd a fenébe az egészet. De valahányszor megpróbáltam, és nekidőltem valakinek, végül mindig kiderült, hogy ha ellépek, eldől, mint a zsák.

Ezerszer elképzeltem, hogy egy nap felállok, és kisétálok az irodámból, otthagyok csapot-papot, persze sosem gondoltam komolyan, hogy egyszer meg is teszem.

A Péterrel való telefonbeszélgetés azonban váratlanul új aspektust nyitott: a semmi perspektíváját, ami nagyon hasonlít a szabadság perspektívájához. Hirtelen telt be a pohár, mindennel, ami körülvett, túl sok volt már a frusztrációból. Bementem a főnökömhöz, és egy lélegzettel, azonnali hatállyal felmondtam.

Így kezdődött életem pompás, új fejezete.

Szóval megérkeztem Buenos Airesbe (eredeti nevén: Ciudad de la Santísima Trinidad y Puerto de Santa María de los Buenos Aires), a Porteñók, azaz a kikötőiek pompás hazájába.

Kell-e külön mondanom: tele félelemmel, hátha mégis igazuk volt a huhogóknak, hátha rosszul mértem fel a helyzetet, hátha tényleg nem egy korombeli nőnek való szituáció ez.

Mi lesz, ha kinevetnek, amikor táncolni akarok?

Három hétre terveztem a kiruccanást, majdnem négy hónap lett belőle.

Életem csodás száztizenegy napja!

Bandoneón y corazón = Tangóharmonika és szív

Igencsak kényelmes életformára rendezkedtem be. Általában dél körül indulok útnak, a szemközti bárban elfogyasztom a napindító kávémat, ami hosszabb és gyengébb az otthoninál, café con leche, kávé tejjel, és három édes, kifliszerű süteménnyel – medialunasszal.

Aztán rendszerint egy csoportos tangólecke valahol, elsősorban a lakásomhoz közeli Centro Cultural Borgesben, ami a sétálóutcában, egy divatos luxusáruház, a Galerías Pacífico legfelső szintjén van.

Nem tudom megfogalmazni azt az érzést, amikor a tánciskola bejáratát jelző táblát meglátom: Escuela Argentina de Tango.

Az én iskolám!

Belibbenek a tanterembe, ahol Argentína legjobb tanárai tanítanak, kihúzott derékkal és felemelt fejjel, táskámban az ezüst tangós tűsarkúval.

Hová lett a behúzott nyakkal közlekedő középkorú asszony? Egész testemben tanítványnak, táncosnak érzem magam.

Majd hosszú séta, mindennap egy új városrészben.

Útközben valahol ebéd, szendvics vagy saláta, az argentin szürke marhák tőlem végelgyengülésben múlhatnak ki.

Délutánra rendszerint alig állok a lábamon, ezért igyekszem rápihenni a legfőbb programra, az esti tangóra.

Ruhapróbálgatás a tenyérnyi tükör előtt, a fürdőszobába behúzott karosszékre felállva, hogyan tudnám azt a látszatot kelteni, mintha nem a tegnapiban lennék… Rájöttem, hogy egy mélyebb dekoltázs vagy egy szűkebb szoknya megsokszorozza az áttáncolt tandák, azaz zenei blokkok számát.

Aztán irány valamelyik milonga, a tangó szentélye!

Útközben a taxista, azaz a taxisofőr bókjainak segítségével a tekintet kifényesítése, ami létkérdés, mert a felkérés itt nem európai módon történik, hanem cabaceóval, azaz szemezéssel. Majd erről is mesélek. A taxisok kiváló partnerek hozzá, majdnem minden este megkéri valamelyikük a kezemet. Chamuyeros, ezt a kifejezést használják rájuk, de ennek a szlengnek nem találtam fordítását, mindenesetre azt a mentalitást jelenti, amitől az ember nagyon jókedvű lesz már egy rövid út alatt is. A taxi olcsó, és nem „levevős”, bár félelmetesen vezetnek. Nagyok a távolságok, haladni kell…

Péter naponta százszor jut eszembe, de nem fáj, sőt, néha kárörömöt érzek. Sejtettem, hogy szenvedni fog, de már nem érdekel. Ha csak eszembe jut, újra előjön az az émelygés a gyomromban, amit akkor éreztem, amikor sírós hangon, kimondatlanul bár, de azért esdekelt, hogy fenekeljem el, mint egy rossz gyereket, aki meg akar szökni.

Egy cseppet sem neheztelek rá, sőt talán inkább még hálát is érzek, amiért olyan helyzetbe hozott, hogy meglépjek valamit, amit addig nem tudtam. Ráébredtem, hogy a sors, Péter segítségével, megtett helyettem valamit, amit nagyon szerettem volna, de nem mertem megtenni.

Ez a felfedezés megelégedéssel tölt el, úgyhogy küldök is egy köszönömöt oda, felfelé, ahová máskor is szoktam üzengetni.

Boldog napok!

Bandoneón és corazón – egy tangóharmonikához hasonló hangszer és a szív –, amely szavak átlagban tíz másodpercenként hangzanak el minden argentin dalban.

Két olyan szó, amelyek nélkül, azt hiszem, már nem tudnék élni.