Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2026

Bevezetés

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

Gustave Flaubert

SZENT ANTAL MEGKÍSÉRTÉSE

fordította:
Kállay Miklós

BUDAÖRS, 2026

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-678-340-2 EPUB
ISBN 978-963-678-341-9 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2026

a mű eredeti címe:
Tentation de Saint Antoine

első kiadás: 1874.
az elektronikus változat az 1923. évi
magyar nyelvű kiadás alapján készült

a borító Domenico Morelli (1823 – 1901)
Szent Antal megkísértése című festménye
részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

Bevezetés

Flaubert, akit a világ legterméketlenebb lángelméjének tart a csaknem megmásíthatatlanul kialakult irodalmi közvélemény, hiszen közel negyven év írói munkássága alatt mindössze hét művet alkotott, mint megcsontosodott realista, mindent sötét színben látó, nekikeseredett, megsavanyodott, szkeptikus lélek él a köztudatban. A világirodalom olvasóközönsége, sőt még a műveltebb francia olvasók nagy átlaga is, úgyszólván, csak a Madame Bovary szerzőjét ismeri és azt a képet őrizte meg Flaubert-ről, amelyet három nagy francia esztétikusnak. Ferdinand Brunetiére-nek. Paul Bourget-nek és Emile Faguet-nak ítélete alapján formált róla.

Pedig ez a kép csak egyik arculatát mutatja Flaubert különös Janus fejének. Az ítélet ugyan helyes. A Madame Bovary szerzője csakugyan realista alapjában, csakugyan hitetlen és szkeptikus lélek, aki nem hisz semmiféle pozitív vallásban, de a hatalmas léleknek valamely különös, megmagyarázhatatlan sokrétűsége folytán van egy másik, kevésbé ismert Flaubert is, akinek énjére épen úgy rá lehet találni más műveiben, mint ahogy a közismert arckép vonásait az író leghíresebb regényében megtalálták. Van egy mély, belsőséges lírájú, romantikusan túláradó Flaubert is, az első és legtudatosabb papja annak az új, de rövid életű világáramlatnak, amelynek az abszolút szépség volt a bálványa, amely a l’art pour l’art elvében fejezte ki a maga esztétikai kultúrájának hitvallását. A szkeptikus Flaubert mellett, egy mélyen hívő és áhítatos odaadásé Flaubert is, aki bízott és hitt a művészet abszolút fönségében és ezt a hitét maga is legdrágább javának mondja egyik levelében, az egyetlennek, amit tiszteletben tart. Mert csakugyan úgy volt, hogy az abszolút kételkedő, aki nem volt híve egyetlen pozitív vallásnak sem, aki tagadott mindent, még a materializmus és pozitivizmus dogmáit is, aki kételkedett a tudomány és az emberiség fejlődésének lehetőségében, mindig hívő és jámbor léleknek mutatkozott, valahányszor a tiszta művészetről esett szó.

Az is balhiedelem Flaubert felől, vagy legalább is rosszul, helyesebben csak félig meglátott igazság, amelyet ma már csak a rosszakaratú olvasó hihet, hogy nehezen, sőt csaknem kínosan verejtékezve irt és soha nem ismerte a bőségesen, szinte fékezhetetlen áradással felbuzgó gondolatok káprázatos teljének, a könnyű és játékos alkotás szépségének gyönyörűségét. Mert épen a kevésbé ismert, a lírikus, a romantikus Flaubert-ben olyan hatalmas és csodálatos volt ennek a természetesen felbuzgó bőségnek káprázatos pompája, mint csak nagyon kevés és nagyon kivételes tehetségű művészben az egész világon, mint talán Michelangeloban, aki szobrász, építőmester és költő volt egy személyben s aki eszméit és lángelméjének irányát tekintve, talán legközelebbi rokona a nagy francia költőnek, aki szavakból és hatalmas meglátásokból faragta tökéletes márványszobrokká alakjait s a művészi forma tökéletességével verte béklyóba zabolátlanul és az őserejű termékenység vad erejével felburjánzó vízióit.

És ez az új, ez a romantikus Flaubert, ez a fantázia szertelen lobogásával megáldott költő, egyetlen művében sem él annyira, mint a Szent Antal megkísértetésé-nek szertelen méretű látomásában. Sehonnét sem ismerhetjük meg oly tökéletesen és oly alaposan Flaubert sokrétű és komplikált egyéniségét, mint a Szent Antal megkísértetésének két változatából, amelyek hű tükörképei a kettős lélek kettős arculatának.

A nyilvánosság előtt 1874-ben jelent meg először a Tentation de Saint Antoine, amelyet Flaubert maga is élete főművének tartott, amelyen mindig a legnagyobb szeretettel csüngött és amelyen kisebb nagyobb megszakításokkal húsz évig dolgozott. És csakugyan az egész világirodalomban páratlanul áll ez a különös, első olvasásra elképesztő, megdöbbentő alkotás, amelyben Flaubert a legtisztább és leghűségesebb tükörképét adta lelkének. Mikor először híre járt, hogy egy francia regényíró Szent Antal megkísérlését dolgozta fel, mindenki azt hitte, hogy Flaubert szimbolikus vagy tréfás értelemben foglalkozik az egyiptomi anachorétával, de arra senki sem gondolt, hogy a szó legkomolyabb értelmében akarja megírni a remete megkísértésének történetét.

Effélét, vagy csak ehhez hasonlót nem kísérelt még meg soha egyetlen regényíró, sőt költő sem.

Georg Brandes mint analógiát fölemlíti ugyan Goethét, aki megírta „A klasszikus Walpurgis éjszakát”, Byront, aki a Káin második felvonásában ad legalább is halovány részletekben hasonlót és Turgenyevet, aki a Vízió-ban egészen szűk keretekben legalább valami távoli rokonságot sejtető tárgyat dolgozott fel művészi kezeléssel, de ő is elismeri, hogy soha az egész világirodalomban nem írtak még ilyen könyvet, egy hét részből álló monstruózus drámát, amely tulajdonképen egyetlen roppant monológból áll, mint egy rémlátomásos éjszaka hagymázos álmainak, egy tépelődésektől meggyötört agy lidérces káprázatainak aprólékos hűségű és kísérletesen megelevenített leírása.

És ami még izgatóbb érdekességet ad ennek a rendkívüli alkotásnak, az, hogy a múltak egymásután felrémlő kísérletei között, a napkelet fantasztikus városóriásainak árnyában, régi és véres babonák fullatag homályán, antik sírvermek éjjeléből felidézett misztériumok erotikus tombolásában, az egész emberi tébolynak ebben a nagy művelődéstörténetében a legmaibb, a légmodernebb lélek vergődik. Szent Antalban Flaubért önmagát adja, tépelődéseiben, lázas látomásaiban, víziókká elevenedett vágyaiban a maga gyötrelmeit, a maga emésztő kétségeit, a maga szomjas lihegését rajzolja, amely hasztalan próbálja a lét nagy rejtélyeinek titkos zárát felpattantani. Csakhogy míg Goethe Faustja eladja magát a sátánnak, hogy minden tudás birtokába jusson, addig Flaubert Szent Antalja nem akarja magát eladni, de nem a középkor vallásos felfogása szerint, a bűntől és a pokoltól való félelmében, hanem a racionalista számító felfogásából, mert úgyis haszontalan.

De amint a Faust két része is híven vissza-tükrözi Goethének csaknem egész életét, éppen úgy benne van röviden a Szent Antal megkísértésé-nek két változatában Flaubert egész intellektuális fejlődése. Már életének külső körülményei is bizonyos analógiát mutatnak fel az egyiptomi remete életével. A szép, okos és nagyszerű szellemi adományokkal megáldott Flaubert kora ifjúságában a művészet magányába menekül, akár a kereszténység első századainak anachorétái, akik a pusztaság csöndjébe vonulnak a világ zajából. És az objektív, reális pozitívumokba kapaszkodó lélek alapjában éppen olyan misztikus, mint a Tentation remetéje, akármilyen gonddal is akar a végleges változatból minden szubjektív vonást és minden miszticizmust kiirtani.

Mert Flaubert-nek sokkal nagyobb cél lebegett a szeme előtt, mint akár a szubjektív én megrajzolása Szent Antal alakjában, akár a IV-ik század anachorétájának alapos erudícióval és az alkotó fantázia minden galvanizáló erejével való rekonstruálása. Ő az egész emberiség fejlődésének, az emberi fejlődés nagy paradoxonénak tragikus költeményét akarta megírni. Kiindulópontja tulajdonképen Spinoza filozófiája. Szerinte is, akárcsak Spinoza felfogása szerint, a Világegyetem nem egyéb, mint csalóka látszatok játéka, ezeket a látszólagos jelenségeket azonban szigorú szabályok kormányozzák valamely kérlelhetetlen determinizmussal, ami kizárja úgy a csoda beavatkozását, mint az emberi szabadságot. Az, amit Rossznak nevezünk, épen olyan szükségszerű és eleve elrendelt, mint a jó; ugyanabból az okból fakad és ugyanazok szerint a törvények szerint igazodik. (Tudjuk s Flaubert levelezése eléggé bizonyítja is, hogy a Madame Bovary szerzője olyan fatalista volt, akár egy mohamedán.) A világon minden múlandó. Minden civilizáció, minden kultúra és minden vallás egyformán alá van vetve a múlás és romlandóság törvényének. Az emberiség élete folyásának minden percében könyökig vájkált a szennyben és a vérben, az egész világ a téboly paroxizmusában tombolt világtörténelmi századok emberöltőin át. Mi hoz hát számára megváltást? Elpusztul a kereszténység is, mint a világtörténelemnek és föld kerekségének ezer furcsa, bálványoknak hódoló, vagy titokzatos babonák sötétjében tévelygő vallása? Jön-e a tudomány szabad uralma, azé a tudományé, amelyet a Szent Antal megkísérlésében a Sátán személyesít meg? Brandes szerint Flaubert a Tudományra mutat, mint egyetlen mentségre. Ez a megállapítás azonban helytelen. Igazában Flaubert nem ad feleletet e kérdések egyikére sem. Mint minden művét, úgy ezt is befejezetlenül hagyta, mert szerinte a művészi alkotás törvénye ez a befejezetlenség. A művész alkotása soha nem lehet befejezett, akárcsak az Isten műve, aki létrehozta a világot, de a teremtés műve szakadatlanul folytatódik az életben. A Szent Antal megkísérlésében a Hit nem arat diadalt a Tévelygésen, vagy az Erény nem győzi le a Bűnt, de viszont a Tudomány sem szárnyalja túl a Vallást. Az elhalványuló látomások felett felragyogó napban ott tündöklik ugyan Krisztus képe és a remete újra imába merül, de a nappalra megint árnyakkal teli éjszaka következik. És ez az árny, ez a homály, ez az örökké nyugtalanító Ismeretlen szüntelen ott lebeg, mint a semper ignorabimus örökké nyílt kérdése. Mert épen ebben különbözik Flaubert sokkal erősebb radikalizmusa Spinozáétól, hogy Spinoza panteizmusa legalább a tudományban hisz, míg Flaubert maga az abszolút szkepticizmus.

Ez a vigasztalan reménytelenség, a lankadt erők letargikus leroskadása, a lehetetlennel folytatott küzdelemben különös plaszticitással jut kifejezésre Szent Antal egyik utolsó látomásában, abban a párbeszédben, amelyet a Szfinx és a Kiméra folytatnak egymással. A Szfinx a földhöz rögzött örök rejtély, a tépelődő, önmagát marcangoló Tudomány. A Kiméra a szárnyaló képzelet, az örök nyugtalanságban csapongó Költészet, mely a csillagokat súrolja szárnyaival. A Tudomány és a Költészet egymást kerülgetik. Talán egyesülésükből megszülethetne a nagy megoldás, de a Tudomány képtelen a Költészet megtermékenyítésére, hiába minden forró vágyakozásuk egymás iránt, mert Flaubert szkeptikus lelkében nincs meg az a harmónia, mely az eszmék világában mutatkozó mélységes ellentéteket könnyűszerrel kiegyenlíthetné.

Mindez tulajdonképen szigorúan csak a Szent Antal megkísérlésének végleges formájára szól, amelyet Flaubert 1874-ben adott ki. De ezen a végleges formán kívül még két önálló formája van a műnek, melyek közül az egyik, az eredeti fogalmazványnak 1856-ban készült átdolgozása, a költő halála után könyvalakban is megjelent és benne van a Conrad-féle tizennyolckötetes teljes kiadásban.

Hogy a három különböző forma kialakulását tisztán lássuk, leghelyesebb, ha rövid pillantást vetünk a Tentationnak különben is igen érdekes történetére a mű első fogalmazásától a végleges kiadásig.

Az egyiptomi remete megkísértésének története még ifjúkori szerelme, tulajdonképpen első nagy témája Flaubert-nek, amely azonban egész életén végig kísért. Ismeretes, hogy az eszmét Brueghelnek egy képe adta neki, amely kép ma is Genovában van a Balbi-palotában. Flaubert úti naplójában 1845 április-májusából keltezve részletes leírását is adja a képnek, amely Brueghel szokott stílusában, közepes erejű, de meglehetősen groteszk fantáziájával készült. Annyi bizonyos, hogy ez a kép a maga naiv bizarrságaival csak az első lökést adta meg Flaubert képzeletének, de megtermékenyítéséhez úgyszólván egyetlen motívummal sem járult hozzá. A hatás azonban annál erősebb volt, mert amint már szó esett róla: a fiatal művészt elvitázhatatlan lelki rokonság szálai fűzték az egyiptomi anachorétához. Az eszme csírát vert Flaubert képzeletében és öntudatlanul ért benne. Különben is termékeny talajra lelt ott. Flaubert már gyermekkorában szenvedélyes kedvelője volt a színháznak. Tizenkétéves korában előadásokat rendezett anyja szalonjában. Az első színpadi hatást éppen a modern dráma legprimitívebb formája, a keresztény misztérium s a középkori eredetű moralitás gyakorolta rá. Rouen piacán is rendezett ilyen misztérium játékokat egy vándor olasz impresszárió és Flaubert egész zsenge korában láthatta is ezeket az előadásokat. Annyi bizonyos, hogy már olaszországi útja előtt készített egy moralitás-szcenáriumot, amelynek főalakja szintén egy Sátántól megkísértett remete volt.

Milánóból különben meg is írja egyik barátjának, Alfréd Le Poittevinnek, mennyire megfogta a Brueghel-kép és milyen hatásosan lehetne színpadra vinni Szent Antal megkísérlését, de úgy látszik nem bízott eléggé magában, hogy a tervet meg is tudná valósítani, mert mindjárt a levélben hozzáteszi: „De ehhez különb legény kéne, mint én.“

Egyelőre hát egy másik dráma megírásába fog, amelynek hőse Sampier Ornano nevű korzikai vitéz, aki 1560 körül élhetett. De ez a dráma csak terv marad. Flaubert hamarosan elfelejti és az Éducation sentimentale vázlatának javítgatásához kezd, de nem túlságos nagy lelkesedéssel és közbe-közbe visszatér régi rögeszméjéhez, a Szent Antal megkísértetéséhez. Ez a tárgy szüntelen bűvkörében tartja, de egyben rémíti is. Ez így volt, míg csak a kézirat utolsó oldalát be nem fejezte.

1846 tavaszán rettentő olvasásnak adja magát. Olvasmányainak látszólag nincs határozott céljuk, de tulajdonképpen mind a latin-görög kultúra körében mozognak és úgy kerülgetik, mint macska a forró kását, a Szent Antal témát, amely szünet nélkül foglalkoztatja Flaubert képzeletét.

Végre kétévi megfeszített munka után rászánja magát, hogy formába önti kedvelt és egyben rettegett témáját. Huszonhat éves ekkor. Croisset-i magányában a rengeteg szöveg olvasásától még mámorosán, ifjúsága nyüzsgő álomvilágának fölséges szédületében szinte valami szent paroxizmus lázával kezd munkához 1848 május 24-ikén és 1849 szeptember 12-ikén, tehát alig tizenöt és fél hónap alatt befejezi a hatalmas művet, amely nem kevesebb, mint 540 nagy ív-oldal terjedelmű.

Soha ezelőtt Flaubert még ilyen lázas odaadással, ilyen őszinte elmerüléssel és ilyen ideges érzékenységgel s a képzelőerőnek ilyen csodálatos frissességével nem dolgozott. Fantáziája merész röpüléssel szárnyalt a múltba és szinte lihegő száguldással rohant a legenda és a történelem titokzatos fénnyel egymásba olvadó álomtávlatai felé.

Érdekes, amit Louis Bertrand, Flaubert műveinek egyik legalaposabb ismerője és a Tentation első javított alakjának kiadója a két kézirat összehasonlítása alapján erről az első fogalmazásról mond: „Amennyire akadozó, nehézkes, folytonos törlésektől megszaggatott a végleges alak kézirata, annyira szélesen és könnyedén folyó az első kézirat. A javítások éppen olyan olvashatók, mint az eredeti szöveg és legtöbb oldal azt a benyomást kelti, hogy a legnagyobb biztonsággal, minden latolgatás, tétovázás nélkül szinte egy lélegzetvételre íródott."

Maxim du Campnak, Flaubert egyik barátjának Irodalmi Emlékezéseiből (Souvenirs litteraires) tudjuk meg, mi volt a sorsa ennek az első kéziratnak. Mihelyt Flaubert a kézirattal elkészült, magához kérette két barátját Du Campot és Bouilhet-t Croisset-ba, hogy felolvassa nekik új művét. A felolvasás négy álló napig tartott, az étkezésre és alvásra szánt idő megszakításával. Mielőtt Flaubert olvasásba fogott volna - írja Du Camp - így szólt hozzájuk: „Ha nem fogtok üvölteni az elragadtatástól, akkor semmi sem tud már megindítani benneteket."

A várt hatás azonban elmaradt. A két meghívott bíráló nem csak, hogy nem üvöltözött elragadtatásában, hanem Bouilhet, miután pár percre összesúgott társával, egész kíméletlenül kijelentette Flaubert-nek: „Az a véleményünk, hogy legokosabb lesz, ha tűzbe dobod."

Ez a szigorú bírálat mindenesetre igazságtalan volt, bár az első fogalmazásnak alapos hibái kirívóan tolakodtak előtérbe. Flaubert az elképzelés első hevében, a túlfűtött képzelet el- sodró lázában nem gondolt a közönségre, egy pillanatig sem lebegett előtte az a cél, hogy színdarabot írt, amelyet esetleg elő is adhatnának majd. Elejétől végig egy megszakítás nélküli, féktelen lírai lobogású lázálom szeszélyes száguldása volt ez, amely vad iramával rettenetesen kifárasztotta az olvasót és a hallgatót egyaránt. Valószínű is, hogy a négynapi olvasásnak kimerítő irama ragadtatta a két bíráló barátot erre az elhamarkodott és apodiktikus ítéletre, amely irgalmatlanul pálcát tört Flaubert-nek különben hatalmas erejű és gigantikus elképzelésű alkotása fölött. Igaz, hogy sok egyenetlenség, rikító, romantikus színek éktelenkedtek a képeknek és látomásoknak ebben az idegesen vibráló és nyüzsgő káoszában, ez a káosz azonban mégis termő őstelevény volt, melyből így az első felbolygatásra is olyan tökéletes és (költői szépségű epizódok sarjadtak ki, mint Simon mágus és Helena jelenete, vagy tyanei Apollóniosznak, a hamis prófétának látomása és még számos színes és mélyértelmű kép.

Flaubert-t halálra sebezte két barátjának lesújtó ítélete, de vérző szívvel bár, igazat adott nekik és félretette az elhibázott művet, amely ebben a formájában csakugyan kiadathatatlan volt. Két évig érintetlenül hevert a kézirat. Erre az időre esik Flaubert keleti utazása. Mikor innen újra visszatért Croisset-ba, a Madame Bovary megírásába fogott, amelyhez a témát szintén Du Camp és Bouilhet adták neki még akkor, mikor a Szent Antal megkísértése fölött a halálos ítéletet kimondták.

Kegyetlen feladat volt ez Flaubert számára, akit közben folyton gyötört a szégyen is, hogy a Szent Antalt elhibázta. A dédelgetett tárgy a Bovaryné reális, kispolgári körének megelevenítése alatt is egyre kísértette. A szűk korlátok közül egyre kivágyódott a képzelet káprázatos, szabad horizontjai felé és mikor elkészült 1856-ban a Bovarynéval, amelyet egyébként szintén elhibázott munkának tartott, valóságos sóvárgó vággyal vette elő újra a Tentation évek óta porosodó kéziratát és május vége felé hozzáfogott az átjavításához. Nagy hévvel dolgozott. Sokat törölt, új részleteket toldott be és október elejére már el is készült az átdolgozással, amelyet véglegesnek tartott. Sőt arra is elhatározta magát, hogy a Madame Bovary megjelenése után megfelelő időköz bevárásával ki is adja művét, amelyet gondosan letisztázott úgy, hogy a nyomásra tökéletesen készen állott.

Közbejött azonban az az irodalmi botrány, melyet a Bovaryné kavart föl. A könyv megjelenése büntetőjogi eljárást vont maga után és az államügyész erkölcstelenséggel vádolta meg az írót. Flaubert ekkor számot vetett magával és rémülten állapította meg, hogy a Szent Antal megkísérlésében még fokozottabb mértékben megvannak azok az elemek, amelyek botránkoztatóknak tűnhetnek fel egy nyárspolgári hipokrízis szemében s amelyekből a rosszakarat és elfogultság újra az erkölcsrontás és vallásgyalázás vádját kovácsolhatja ellene.

Pedig Flaubert-től, ha maga vallástalan volt is, mi sem állott távolabb, mint mások vallásos érzületének megsértése. Mi sem bizonyítja ezt élénkebben, mint a Tentation.

Az 1874-iki végleges átdolgozásnak van egy igen megkapó jelenete, amely nem szerepel a Conrad-féle kiadásban. Mikor Hilarion, Szent Antal egykori tanítványa felidézi a remete előtt az összes holt istenségeket a történelem előtti kor bizarr bálványaitól kezdve a keleti népek s az Olimposz görög, római istenségein át, Jehováig, a Seregek Uráig, végül különös és tragikus szépséggel festi meg Flaubert Jézus agóniáját is, még pedig egészen sajátságos ötlettel, a modern Párizs egyik nyüzsgő utcáján.

A sűrű tömegben egyszerre Jézust pillantja meg a remete, de ez nem az ifjú eszményi Krisztus, nem is a kínszenvedés meggyötört istenembere, hanem egy megtört, fehérhajú aggastyán, aki erőtlenül roskad össze súlyos keresztje alatt. De itt nem bántalmazzák, nem szidalmazzák, nem köpdösik, mint a Golgota gyötrelmes útján. Új és egészen másfajta passzió vár itt rá, amely talán még a másiknál is fájdalmasabb. A tömeg itt is haraggal veszi először körül, de ez a harag lassanként teljes közönybe fúl. Utoljára rá sem néznek, elmennek mellette és meg sem ismerik. És Jézus elhagyatva, néma és megadó sóhajjal hal meg egy utcakereszteződésnél.

Flaubert ezt a jelenetet, amely az első fogalmazásban még nem is szerepelt, kihagyta az 1874-iki végleges kiadásból. A költő kedvelt unokabuga, Caroline, igen elfogadható magyarázatát is adja annak, milyen meggondolás és milyen okok bírták rá a költőt erre az elhatározásra. Flaubert először attól félt, azt hiszik majd róla, hogy Renan nyomdokain akar haladni. A botrány, melyet a Jézus életének megjelenése kavart fel, még nem ült el akkor és Flaubert egyáltalában nem lelkesedett úgy ezért a munkáért, mint a tömeg. Közepes alkotásnak tartotta. Az ő komolysága, amely a szépirodalmi műveknél is szigorú dokumentáltságot, alapos előtanulmányt követelt, nem tudta megérteni, hogy lehet egy ilyen súlyos tárgyat ilyen kevéssé tudományos apparátussal kezelni. Asszonyoknak való könnyed olvasmánynak tartotta Renan könyvét és nem akarta, hogy a Szent Antal megkísértésének hasonló okokból hasonló sikere legyen. Méltatlannak tartotta önmagához, hogy sikere biztosítása céljából botrányra számítson és azzal szerezzen magának olvasókat, hogy esetleg akarata ellenére is, táplálékot ad az akkori vallásellenes áramlatnak. De Caroline a leghatározottabban is kijelenti, hogy Flaubert azért törölte ezt a részletet, mert nem akarta, hogy valamely hivő lélek vallásos érzületét sértse vele. És ezzel ez a vallástalan író olyan példáját adta a jó ízlésnek és a vallási türelemnek, amilyennel az utána következő naturalista irodalom nagyjai nem túlságosan dicsekedhetnek.

Ez a tapintata és ízlése indította arra is, hogy mindjárt a Bovaryné botránya után ne adja ki a különben teljesen kész Tentationt, amelynek így ismét várakoznia kellett. Különben, ha ez a véletlen nem jön közbe és a Szent Antal megkísérlése az első átdolgozásban megjelenik, akkor a francia irodalom talán egy hatalmas alkotással lesz szegényebb, mert ebben az esetben aligha készül el a harmadik átdolgozás, a Tentation végleges formája, amelynek fordítását ez a kiadás közli.

De ha könyvalakban nem is engedte Flaubert megjelenni ezt a nagyon szívéhez nőtt munkáját, azt mégsem tudta megállni, hogy egyes részleteket ne közöljön belőle a l’Artiste-ban, amelyet barátja, Gautier szerkesztett. A megjelent töredékek közt volt Nabukodonozor lakomája, Sába királynőjének megérkezése, a Szfinx és a Kiméra párbeszéde, Demonassza kurtizán jelenete, amely a végleges kiadásból teljesen hiányzik.

A töredékek nem részesültek túlságosan lelkes fogadtatásban, mire Flaubert újra hosszabb időre félretette művét, amely most tizenkét álló évig hevert az író fiókjában és nem vette újra elő csak 1869-ben, az Education sentimental teljes befejezése után, amikor már maga sem tartotta kielégítőnek, ezért gyökeresen átdolgozta. Így jött létre a harmadik változat, amelyet 1874 óta úgy ismerünk, mint a Tentation végleges kiadását, míg az 1856-iki átdolgozás csak később, az író halála után jelent meg.

Szent Antal megkísértéséből tehát 1848-tól 1874-ig három változat is készült, amelyek közül az első fogalmazás és a Flaubert halála után, mint poszthumusz mű megjelent 1856-iki átdolgozás, ha vannak is a kettő között eltérések, lényegében mégis megegyezik egymással. A harmadik, úgynevezett végleges változás azonban már lényeges eltéréseket mutat a két elsőtől. Itt már nem a szokásos átdolgozásról van szó. Ez a harmadik verzió tökéletesen új, felfogásában, stílusában, felépítésében és szerkezetében egészen más munka, amelynek legfeljebb csak annyi köze van a két elsőhöz, hogy maga a tárgy ugyanaz és a főszereplők megegyeznek. Egy-két mellékszereplő és néhány epizód a maga egészében szintén előfordul mind a két változatban, de ettől a csekélyszámú analógiától eltekintve, a végleges és az első változatnak, amint Louis Bertrand, az első Tentation kiadója is megállapítja bevezetésében, tulajdonképen csak a címe közös. Arra sem szabad gondolni, hogy ez az első változat talán hézagos, hiányos töredék. Szó sincs róla, hiszen Flaubert 1856-ban azzal az elhatározással másolta le, hogy kiadja s a kézirat tökéletesen készen állott arra, hogy nyomás alá kerüljön, amit csak a Bovaryné közbejött botránya s a Flaubert ellen megindított büntető eljárás akadályozott meg. Két teljesen befejezett, kerek egészet adó és egymástól különböző mű a Szent Antal megkísértésének első változata és végleges verzió, amelyet maga Flaubert adott ki. A mi kiadásunk természetesen ezt a végleges s a szerző által is annak elismert és egyedül a nyilvánosságnak szánt formát adja a magyar olvasóközönség kezébe, a Bevezetés azonban nem mulaszthatja el, hogy részletesen ne ismertesse az első változatot is, amelyben épen annyi a vad erupcióval feltörő szépség, épen olyan erős a lángoló képzelet lenyűgöző varázsa, mint amennyi a végleges kiadásban a Flaubert műveiből soha nem hiányzó művészi tökély. Ezeknek a bevezető soroknak rá kell mutatniuk a „Tentation“ két változata közt levő különbségekre annál is inkább, mert ezek a különbségek állítják egymás mellé Flaubert két különböző arcát, ezekből a különbségekből alakul ki Flaubert egész írói egyénisége a maga teljes valóságában, eltérően attól a hamis és hiányos képtől, amelyet a klasszikus francia kritika rajzolt róla s amelyet csaknem a legutóbbi időkig egészen hű portrénak tartottak s amely a nagy íróról a világ olvasóközönségében műveinek hiányos és egyoldalú ismerete révén kialakult. A Tentation, mint tudjuk, Flaubert életének főműve, amely legjobban a szívéhez nőtt s amelyen írói munkásságának különböző korszakaiban újra meg újra dolgozott. A két Tentationból nemcsak az író lelkének teljes és hű képét ismerhetjük meg tehát, hanem szemmel kísérhetjük írói egyéniségének egész fejlődését is.

A Tentation két változata közt két alapvető különbség van. Az egyik a nagy időköz, amely a két változatot egymástól elválasztja, a korkülönbség, amely a két mű szerzője, a huszonhétéves és az ötvenéves Flaubert között volt. A másik az, hogy Flaubert az első változatot sokkal inkább drámának fogta fel, megírásánál, ha kevés színpadi érzékkel ugyan, de mégis arra gondolt, hogy munkája színpadra kerüljön, míg a végleges átdolgozásnál aligha lebegett már, hacsak haloványan is, efféle cél vagy lehetőség a szeme előtt. Ebből a két alapvető különbségből fakad aztán a többi részleteltérés is.

Ami egy író ifjúkori munkásságát érettebb korának műveitől elválasztja, az különbözteti meg egymástól a két Tentationt is. Az első változatot az ifjú, az alkotó erő szilaj lázában forrongó Flaubert írta, a végleges átdolgozás a hideg fejű, fontolgató eszű, bár tagadhatatlanul nagyobb tökéletességre kész írótól származik. Az első változat szerzője a romantikus költő, a másodiké a parnassien művész.