A fordítás az alábbi mű alapján készült:

Heidi Perks: The Other Guest, 2023

Fordította
PRESÉR ÁGNES

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

Mint a szemed fényére, 2019

Aki keres, az talál, 2020

Ne szólj, szám!, 2021

Aki másnak vermet ás, 2022

Copyright © Heidi Perks, 2022

Hungarian translation © Presér Ágnes, 2023

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Fehér Zsanett, Faniszló Ádám

A fedél Koppányi Lilla munkája.

Szerkesztette: Kalocsai Judit

Korrektúra: Dér Adrienn

Tördelés: Kaposvári Zsolt

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2023

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-5706-91-4

ELSŐ RÉSZ

LAILA

Hatodik nap – Csütörtök

Figyeltem a többi vendéget. Nem rögeszmésen, ahogyan a férjem, James állította tegnap este, egyszerűen csak nézelődtem a medence mellett, azóta, hogy szombat este megérkeztünk. Hatodik napja nyaraltunk, és láttam, hogyan kommunikálnak a párok és a családok. Ez ellen nem lehet tenni semmit, ha az ember egy ilyen nyaralóhelyen van, mint White Sands, és mindennap ugyanazok az emberek veszik körül.

Egy hangulatos hotelben vagyunk, egy „fényűző butikhotelben”, ahogyan a honlapjukon hirdetik magukat. Annak ellenére, hogy legalább ötven vagy hatvan apartmanjuk van, amelyeket javarészt brit vendégek töltenek meg, az arcok hamar ismerőssé válnak. A White Sands üdülő a rodoszi Ixia régió legészakibb pontján épült, távol bármilyen településtől. Itt nem olyan kézenfekvő, hogy az ember csak úgy kimegy, és görög tavernák meg éttermek mellett bandukol, a pincérek pedig azon vannak, hogy betessékeljék a vendéget.

Azt hittem, hogy mindez hiányozni fog. Az a tény, hogy autót kellene bérelnünk vagy taxit kellene hívnunk, ha el akarnánk menekülni a szállodából, egyfajta klausztrofóbiás érzést válthatott volna ki, viszont korábban soha nem jártam még olyan helyen, mint White Sands. Nem tudtam, hogy létezik olyan hely, amely ilyen könnyedén körbeöleli az embert a drága bársonykanapéival és tökéletes sorba rendezett, fonott napozóágyaival, ráadásul azt a benyomást kelti, hogy bárki boldog lenne, ha soha többé nem tenné ki a lábát innen.

Ezenkívül, ahogy arra James is rámutatott, sehova nem lehetett menni a szigeten. Ixia kevésbé ismert, az üdülőket leszámítva beépítetlen, az egyetlen faluba pedig félórányi autózás árán lehet eljutni a kanyargós utakon.

Így tehát szívvel-lélekkel átadtam magam mindannak, amit White Sands kínálhatott. A kezdeti aggodalmam a nyaralással kapcsolatban hamarosan szertefoszlott, ahogy elfogadtam, hogy Jamesnek talán igaza volt. Hogy pontosan erre volt szükségünk. A költségek ellenére.

Minden reggel felkeltem, hogy sétáljak egyet, még mielőtt James vagy bármely más vendég ébren lett volna. Van valami varázslatos abban, ahogy az ember kilép a langyos reggeli görög levegőbe, és elsétál a napozóágyak mellett, amelyeken hízott, krémszínű matracok és összetekert törülközők várják a vendégeket. Sétálni indultam, hogy lássam, ahogyan a nap felkel, és az első sugarak a medencére vetődnek, táncolnak a vízfodrokon, még azelőtt, hogy bárki felbukkanna, és megzavarná a nyugalmat. Hogy csak a madárcsicsergést halljam, meg nagy ritkán a személyzet szavait egy olyan nyelven, amit nem értek.

Ma reggel ugyanígy indultam el a szobánkból, belebújtam a szállodai flip-flop papucsba, kinyitottam az ajtót, majd csendesen behúztam magam mögött, és olyan mélyet lélegeztem, mintha korábban még sohasem vettem volna levegőt. A szobában ma fülledt volt a levegő, James a hátán feküdt, szája szétnyílt; nyilvánvaló volt, hogy nem fog egyhamar felébredni. Ez volt az első olyan reggel a nyaralásunk alatt, amikor azért jöttem ki a szobából, hogy ne legyek vele.

Meglepett, hogy nem vagyok rosszabbul, tudván, hogy mennyit ittunk mindketten előző este. Tegnap volt a White Sands gálaestje, a hét fénypontja, amiről a megérkezésünk óta beszéltek. Pincérek szolgáltak fel a szokásos svédasztal helyett, és a szálloda saját, homokos strandján rendezték meg élő zenével és tánccal. Igazi partihangulat volt, és az egésznek teljesen máshogy kellett volna végződnie. De mostanra minden kiderült. James és én nem álltunk szóba egymással.

Korábban soha nem feküdtünk le haraggal. Még akkor sem, amikor James elmondta, hogy lefoglalta ezt a nyaralást, és a beszélgetésünk kényes témára terelődött, ő pedig végül összetörte a szívemet egy vallomással, amire gondolni is alig tudok. Még akkor is túltettük magunkat rajta. De tegnap este nem sikerült.

A gondolataim még mindig az előző éjszaka körül forogtak, ahogyan végigsétáltam az úton, amely a többi apartman között vezetett, amelyek mindegyike a szomszédaitól elválasztott, különálló épület volt. Ez az üdülő nem kétszintes épületekből állt; a luxus megmutatkozott a terek méretében, amely a rendelkezésünkre állt, minden házhoz külön kert tartozott.

Átvágtam a füvön, és hátat fordítottam a lépcsőknek, amelyek a privát strandra vezettek. Csak James durva szavaira tudtam gondolni, a megválaszolatlan kérdéseimre és arra a rejtélyre, hogy mi történhetett vele tegnap, amikor egyedül ment horgászni. Amikor visszajött, szemlátomást égett a vágytól, hogy megüssön valakit.

Ez annyira nem jellemző a férjemre, akit már tíz éve ismerek. James mindig is nyugodt volt, és laza, leste minden kívánságomat. Először azon lepődtem meg, hogy horgászni akart menni; korábban soha nem mutatott érdeklődést iránta, de ugyanakkor James sokkal aktívabb nálam. Ő sohasem feküdt a medence mellett órákig a napozóágyakon, ahogyan én tettem. Ugyan az utolsó pillanatban bedobta a Kindle-jét a bőröndjébe, de alig nyúlt hozzá, nem úgy, mint én a gondosan válogatott puha fedelű könyveimhez, amelyeket egyheti napozáshoz szedtem össze.

Teljesen elmerültem a tegnap este emlékeiben, talán ezért nem figyeltem fel sem a medence körüli zűrzavarra hat óra körül, sem a görögül kiabáló hangokra. Túlságosan lefoglalt, hogy összeillesszem az előző este darabkáit, és kiegészítsem az üresen maradó helyeket, így nem merült fel bennem a kérdés, hogy az egyik pincér, Jonas, miért rohan át az úton előttem, anélkül, hogy megállna, hogy integessen nekem, és jókedvűen üdvözöljön, ahogy azt általában tenni szokta.

Azt sem tudnám megmondani biztosan, hogy melyik pillanat volt az, amikor rájöttem, hogy valami nagyon nincs rendben. Talán akkor történt, amikor megláttam a személyzet több tagját a medence körül összegyűlni, vagy a közvetlenül ezutáni pillanatban, amikor észrevettem a testet arccal lefelé a vízben, a lebegő ruhát, a kitárt kezeket és lábakat, ahogy megpróbálják kihúzni a medencéből.

Három órával később ugyanennek a medencének a szélén ülök, csak ezúttal háttal neki, egy asztalnál a bárpult mellett, ahol egy nyomozó egy pohár vizet tol elém. Eddig nem itt tébláboltam, miután nyilvánvalóvá vált, hogy valami szörnyűség történt. Nem mentem oda, hogy megnézzem, ki az, habár abból, amit láttam, volt némi sejtésem az illető kilétéről. Elfordultam, és a bokrok közé rókáztam, aztán visszaszaladtam a szobába, kezem-lábam remegett, amikor leültem az ágy szélére, nem tudtam eldönteni, hogy felébresszem-e Jamest, vagy se.

Természetesen felkeltettem, mert a szálloda úszómedencéjében talált holttest nem olyasmi, amit az ember nem mond el a férjének, még akkor is, ha még egyikük sem csillapodott le egy veszekedés után.

Tudtam, hogy a nyomozó valószínűleg mindenkit ki akar majd kérdezni a White Sands vendégei közül, de erre a bizonyos beszélgetésre végül nem azért került sor, mert ez lett volna a rutineljárás. Váratlanul leptek meg vele, és csak magamat hibáztathatom érte, hiszen én mentem ki megint a szobánkból annak ellenére, hogy James megmondta, ne tegyem.

– Baleset volt? – kérdezem a nyomozótól, miközben egy poharat tartok a kezemben, amit az ajkamhoz emelek, hogy igyak egy korty vizet. James ezt feltételezi. Elég sokszor elmondta ezt nekem korábban, bár valószínűleg csak így próbált megnyugtatni.

A szemem sarkából látom, hogy a férjem fel-alá járkál, mint egy ketrecbe zárt állat. Azért jött ki, hogy megkeressen engem, miután megint kijöttem a szobánkból, és csak öt perccel ezelőtt talált rám, de akkorra én már itt ültem a nyomozó előtt, aki viszont elküldte őt innen.

James nem akart White Sandsben maradni, egy haláleset után nem. Azt javasolta, hogy keressünk másik szállást odaát Krétán, de az kétórányi hajóutat jelentett.

A nyomozó beharapja az alsó ajkát, miközben azon töpreng, hogy mit mondjon nekem, és végül egyszerűen azt válaszolja:

– Nem tudjuk, mi történt.

A hangja nyers, de nagyon jól beszél angolul. Kallis rendőrhadnagyként mutatkozott be, és azt mondta, őt bízták meg a nyomozással.

– De annak kell lennie, igaz? – Szinte könyörgök neki; gondolni sem merek arra, hogy másról lehet szó.

Kallis nem válaszol, én pedig úgy érzem, hogy tisztáznom kell vele, hogy már korábban is belebotlottam a holttestbe. Hogy el kell mondanom az igazat, mert James úgy tett, mintha még nem tudtunk volna róla reggel hétkor, amikor a szobapincér felszolgálta a reggelinket, amit én nem is kértem.

– Ma nem mehetnek a medencéhez – mondta a pincér, amikor letette James rendelését, a tálcát tele péksüteményekkel és bogyós gyümölcsökkel.

– Igazán? – kérdezte James. – És miért nem?

A fiatal fiú komoran rázta meg a fejét.

– Volt egy… egy fulladás? – Úgy mondta, mintha kérdés lenne, de szerintem csak nem volt biztos abban, hogy a megfelelő szót használja.

Nyílt lapokkal szeretnék játszani, így azt mondom a nyomozónak:

– Ma reggel láttam, hogy mi történt.

Kérdőn vonja fel a szemöldökét.

– Minden reggel korán kelek és sétálni megyek, ezért már láttam a… a medencét – fejezem be.

– Mikor? – kérdezte.

– Reggel hatkor – mondom neki. Egy órával korábban keltem, de hat óra volt, mire végül elhagytam a szobánkat. – De voltak ott mások is – teszem hozzá gyorsan. – Úgy értem, nem én találtam meg a testet. – A személyzet akkor már azon dolgozott, hogy kiemeljék a vízből.

Összeszorítom a szememet, aztán hirtelen kinyitom, mintha így megszabadulhatnék attól a képtől, amit nem tudok kiverni a fejemből.

Kallis leír valamit a jegyzettömbjébe, aztán megkérdezi:

– Mrs. Burrow, látta már korábban az elhunytat?

Egy képet mutat nekem, én pedig bólintok.

– Legutóbb mikor?

– Tegnap – felelem. – Valamikor tegnap… de nem vagyok biztos abban, hogy pontosan mikor.

– Ott volt a gálaesten? Lent a parton?

– Igen – mondom. – Ott voltam.

– Látta ott őt?

– Talán… – Gondolkodom, az este képei kusza villanásokban köszönnek vissza. – Igen, láttam.

Persze hogy láttam. Az este elején láttam a legtöbb vendéget, akiket addigra már felismertem, különböző asztaloknál ültek, jól érezték magukat, nevetgéltek. Később azt is láttam, ahogy néhányan közülük minket bámulnak Jamesszel. Próbáltam nem felemelni a hangom, de nem tudom, a többiek mennyit hallottak.

– De csak távolról – teszem hozzá.

– Mikor hagyta ott a tegnap esti vacsorát?

– Azt hiszem, tíz körül, talán fél tizenegykor. Nem vagyok biztos benne. – A legtöbben akkor még az asztalaiknál ültek, zenét hallgattak, néhányan táncoltak.

– Mrs. Burrow – folytatja –, van még valami, amit elmondana nekem?

Eltöprengek, vajon tudja-e, hogy van. Hogy ott van a nyelvem hegyén. Egyébként is olyan gyanakodva méreget, mintha tudná, hogy van még mit mondanom. Az agyam folyamatosan zakatol, nem tudom eldönteni, elmondjam-e. Vagy még inkább: elmondhatom-e.

Ha Jamest a bizalmamba avattam volna, a férjem azt javasolná, hogy ne mondjak semmit, maradjak ki belőle. Végtére is semmit nem tudok biztosra. Szinte hallom, ahogy ezt mondja. De nem avattam be. Semmit nem árultam el neki arról, ami tegnap történt, mert nem volt lehetőségem rá még az előtt, hogy veszekedni kezdtünk volna.

Lassan megrázom a fejem. Ha bármit is mondok, azt is meg kell vele osztanom, honnan tudom. El kellene mondanom Kallisnak, hogy mit figyeltem meg az elmúlt öt napban, miközben sokkal inkább a házasságommal kellett volna törődnöm. Valószínűleg jelenleg a legjobb, amit tehetek, hogy nem mondok semmit, és magamra meg Jamesre koncentrálok. Valahogy vissza kell találnunk egymáshoz, és ha beszélni kezdek, az valószínűleg a legrosszabb, amit tehetek. De mi van, ha egy gyilkos mászkál közöttünk? Mi van, ha a hallgatásom azt jeleni, hogy megússza, amit tett?

ELSŐ FEJEZET

Első nap – Szombat

Annak ellenére, hogy imádom a vizet, és a tenger mellett élek, sosem voltam jóban a hajókkal. James tudja ezt, hiszen éppen elégszer nevettünk azokon a történeteken, amikor apám beültetett egy hajóba, én pedig a korláton áthajolva szabadultam meg a gyomrom tartalmától. Habár mostanában ritkán leszek tengeribeteg, még mindig émelygek. Rámutattam erre a tényre, amikor James elmondta, hogy Krétától kétórás az út. Csak pár nappal ezelőtt említette meg, sűrű bocsánatkérések közepette, és azt mondta, hogy vesz nekem egy pár hányinger elleni csuklópántot. Az edzőteremben mondta neki valaki, hogy segíteni fog, és lehet, hogy tényleg segített, de nem gátolt meg abban, hogy úgy érezzem, rögtön elhányom magam, amint kiléptem Ixia apró kikötőjében a szárazföldre.

Délután hat óra volt, ami azt jelentette, hogy odahaza délután négy. A görög napsütés melege áthatolt a néhány felhőpamacson, amelyek elakadtak az égen, ugyanúgy, mint ahogyan az a tojásos szendvics, amit a repülőn ettem Gatwick és Kréta között. Az is elakadt a torkomban, és visszaköszönni készült.

James a hátamat dörzsölgette, levette a táskát a vállamról, áttette a sajátjára.

– Ne haragudj – mondta ismét. – Tényleg nem hittem, hogy…

– Ne aggódj, rendben leszek – mondtam. – Csak levegőre van szükségem.

Nagyokat lélegeztem, miközben kibújtam a kardigánomból, és a derekamra kötöttem. Az út túloldalán egy tizenkét üléses kisbusz állt, ami arra várt, hogy elvigyen minket az üdülőbe. Az ablakokból üres arcok kukkoltak kifelé. Nem voltam biztos abban, hogy minket néznek-e, vagy csak az utazástól elcsigázottan bámulnak maguk elé, amíg várakoznak, és alig várják, hogy a hotelbe érjenek.

– Nem kell sietnünk – mondta James. – A busz várhat.

– A többiek bosszankodni fognak. – Összehasonlítva magamat a többi vendéggel, akik felszálltak a buszra, máris kívülállónak éreztem magam, látván, hogy csak a mi bőröndjeink nem illettek egymáshoz. White Sandsszel kapcsolatban minden a komfortzónámon kívül volt.

– És akkor mi van?

Vállat vontam.

– Jól leszek – ismételtem motyogva. – Gyere, jobb, ha megyünk. – Levettem a táskámat James válláról, hogy át tudja húzni a bőröndjeinket az út túloldalára, és oda tudja adni őket a sofőrnek, aki a kisbusz nyitott csomagtartója mellett állt. James a derekamra tette a kezét, amíg megkerültük a buszt, felléptünk rá, és találtunk két ülést a közepén. Addig babráltam a fejem fölötti gombokkal, amíg meg nem éreztem az arcomon a légkondi levegőjét. James a szemöldökét ráncolta, aggódva nézett rám.

– Hagyd abba az aggódást – mondtam halkan. – Nem fogok hányni.

Az ölemben volt a táskám, magamhoz szorítottam, az ujjaim beletúrtak a rikító színű bojtba, amely a pántjáról lógott, és amelyet két évvel korábban készítettem azon a kézműves foglalkozáson, ahova nyolc hétig jártam. Mindig belefogtam az ilyen dolgokba, aztán félbehagytam őket. Azért, mert nem tudtam szívvel-lélekkel csinálni, holott egy ideig élveztem őket. Heti egy órára elfeledkezhettem mindenről.

– Milyen hosszú az út? – kérdeztem Jamestől.

– Nincs túl messze – mondta, miközben előhúzta a telefonját, és belenagyított egy térképbe, ami már ott volt a kijelzőjén. – Nem is tudom, olyan tíz-tizenöt perc.

– Több lesz, mint tizenöt perc – mondtam, összehúztam a szememet, hogy fókuszáljak. – A sziget másik végén van.

– Ja, de ez nem egy nagy sziget. – Elsötétítette a képernyőt, és visszatette a telefont a zsebébe.

Próbáltam nem sóhajtani, amikor az ülésnek döntöttem a fejemet. Már eleget aggódtam e miatt a nyaralás miatt, eleget kértem számon Jamesen a pénzt, és hogy miért egy ilyen üdülőt választott, mint White Sands. Végül is nem ilyen típusú nyaralásokra szoktunk menni, viszont olyan sokáig nem voltunk sehol, hogy talán már nem is volt megszokott típusunk.

– Szükségünk van erre, Laila – magyarázta nekem –, szükségünk van rá, hogy időt töltsünk együtt, csak hogy helyrerázódjunk.

Többről volt szó, és ezt mindketten tudtuk, de azt mondtam magamnak, hogy igaza lehet. És hogy a nyaralás talán egyfajta fordulópont lesz, mert Isten volt a megmondhatója, mindketten megérdemeltük az utóbbi évek után.

A buszon James megfogta a kezemet, megszorította, a szájához emelte, megpuszilta a kézfejemet, és rám mosolygott.

– Szeretlek – suttogta.

– Én is szeretlek – mondtam neki.

– Évek óta nem voltunk sehol.

– Tudom.

– Izgatott vagyok.

– Én is – mondtam, bár ez nem volt teljesen igaz. Temérdek aggályom volt, de mégis megpróbáltam félretenni őket. A lehető legtöbbet akartam kihozni ebből.

– Emlékszel az első közös nyaralásunkra? – kérdezte.

– Persze hogy emlékszem – nevettem. – Hogy is felejthetném el?

– Nem tudom, nem vagyok biztos abban, hogy mennyire emlékszel ezekből a dolgokból.

– Most miért mondod ezt, James? – kérdeztem.

– Nem beszélünk túl sokat azokról az időkről.

– Tudom, hogy nem, de… – Nem fejeztem be a mondatot. Olyan volt, mintha átléptünk volna egy határt, ami elválasztja az „akkor”-t a „most”-tól, bár nem tudtam volna megmondani, pontosan hol van a határ a kettő között. Hogy öt évvel ezelőtt volt-e, a kapcsolatunk felénél, vagy inkább azóta történt valamikor.

– Még mindig szeretnék együtt utazgatni veled, Laila – mondta James, és láthatóan izgatott lett. – Megtenni azokat a dolgokat, amikről akkor beszéltünk, amikor összejöttünk. Emlékszel, amikor órákig feküdtünk az ágyban vasárnap reggelenként az újságokkal, kávéval, és csak tervezgettünk?

Bólintottam.

– Voltak álmaink. – Álmok, amelyek akkor nem tűntek irreálisnak.

– Meg akartam mutatni neked a világot. Meg akartam mutatni neked helyeket, amelyeket én már láttam.

– Hát erről van szó? – kérdeztem. James már járt a görög szigeteken egy barátnőjével, évekkel azelőtt, hogy megismerkedtünk volna. Ez is egy olyan dolog volt, amivel kapcsolatban nem szoktam faggatni, bár valahogy éreztem, hogy fontos számára. Éreztem abból, ahogyan kerülte Stephanie említését is. Ahogyan magába zárkózott, és hallgatott az utazással töltött hónapjaikról. Bezzeg az őt megelőző barátnőjével, Addie-vel kapcsolatban nem ilyen volt. James nem habozott arról beszélni, hogy Addie milyen elcseszett volt, de Stephanie körül volt valami rejtély.

És most itt voltunk Ixián, és hirtelen Stephanie valahogy előkerült az agyam legmélyebb zugából, és persze úgy képzeltem, hogy James is így van ezzel. Csak egyetlen fotót láttam róla, azt is véletlenül találtam meg, egy könyv hátuljába volt rejtve, és akkoriban képtelen voltam elszakadni attól a képtől, tanulmányoztam a vonásait, a hosszú, hullámos, napszítta haját, ami úgy keretezte a vékony, lebarnult arcát, mintha egy sellő haja lenne. Néztem a hatalmas kék szemét és azt, ahogyan oldalra biccentette a fejét, ahogyan belenevetett a kamerába. Sok tekintetben nem is különbözhettünk volna jobban Stephanie-val. Az ő haja szőke, az enyém sötétbarna. Az ő alkata csontsovány, én gömbölyded vagyok, amit állítása szerint James imád.

– Természetesen nem – mondta most James. – Ez csak egy nyaralás. Csak mi ketten.

Mi ketten. Pár héttel ezelőtt ízlelgettem ezt a kifejezést, amikor a legjobb barátommal, Claire-rel beszéltem, és elmondtam neki, mit tett James. Létezett még olyan, hogy „mi ketten”?

Claire egyértelműen azt mondta, hogy igen.

– Hogyan fordulhatna elő, hogy te és James nem vagytok együtt? – mondta. – Ti ketten… – egy pillanatra elhallgatott, a megfelelő szavakat kereste –, jézusom, olyan pár vagytok, amilyenek mindannyian lenni szeretnénk, Laila!

Bólintottam, könnyek gördültek le az arcomon, és próbáltam elhinni, hogy igazat mond. Nem akartam elveszíteni a férjemet, és ha tényleg volt még olyan, hogy mi ketten, akkor el kellett fogadnom valamit. És akkor Claire odanyúlt, megsimogatta a kezemet, és kimondta:

– Talán csak el kell fogadnod, hogy Jamesnek és neked talán sohasem lesz gyereketek, és hogy ez még nem a világ vége.

A busz zörögve mozgásba lendült, becsatoltam a biztonsági övemet és elhúztam a kezemet, hogy elővegyem a táskából a vizemet. Éppen próbáltam újratervezni a jövőmet, azon voltam, hogy Jamesre és magamra koncentráljak. Ez a nyaralás arról szólt, hogy újra egymásra találjunk, meg még sok minden másról, amikről azokban a cikkekben dobálóztak. Ahogyan Claire-nek mondtam, nem akarom elveszíteni a férjemet – de tisztában voltam vele, hogy jó úton haladok afelé. White Sands tökéletes lehetőség volt számunkra, hogy visszataláljunk egymáshoz.

James elfordult, és kinézett az ablakon, én pedig körbepillantottam a buszban ülő embereken, akikkel mindennap össze fogok futni, akik mellett a vacsoraasztalnál fogok ülni, és akiket az üdülő közkedvelt büszkeségének tartott, vese alakú medencéjénél ülve fogok bámulni.

A jobbomon egy pár ült, akik felkeltették az érdeklődésemet, és akik ugyanazzal a repülővel jöttek, mint mi, két sorral előttünk ültek a gépen. Friss házasok voltak, nászútra jöttek, amit azért tudtam, mert a férj hangosan tájékoztatta erről a személyzetet, magára vonva ezzel a figyelmet.

– Az újdonsült feleségem és én – úgy kuncogott, mint egy nagyra nőtt iskolás fiú, rákacsintott a British Airways légiutas-kísérőjére, és a gép eleje felé bólintott – érdeklődnénk, hogy van-e odafent két szabad hely. – Fintorogtam, látva, ahogyan azt mondta, hogy „odafent”.

– Attól tartok, nincs, uram – válaszolt a légiutas-kísérő mosolyogva, és én magam is mosolyogtam, örültem, hogy nem sikerült ingyen bejutnia az első osztályra. Azonban a stewardess azt mondta neki, hogy meglátja, mit tehet értük, hiszen ünnepelnek, és hamarosan két pohár pezsgővel tért vissza.

Úgy tippeltem, olyan tíz év lehet közöttük. A nő feleannyi idősnek tűnt, mint én, körülbelül húsz lehetett, a férfi viszont biztosan elmúlt már harminc, már megjelentek az első ősz hajszálak a füle mellett és az első ráncok a szeménél.

A nő szálfaegyenesen ült a székében az ablak mellett, és bal oldalán kinézett az ablakon. Hosszú műkörmével egészen addig idegesítően kopogott a bőr kézitáskán, amely az ölében volt, ameddig a férje le nem állította azzal, hogy rápaskolt. A férfi a mobiljára koncentrált, a Facebookot pörgette. Ahhoz képest, hogy nászutasok voltak, a testbeszédük nem árult el semmi jót. Egyikük sem tűnt boldognak még távolról sem.

Fészkelődtem a székemben, hogy megleshessem a négytagú családot hátrébb. Közvetlenül mögöttünk két kamasz fiú ült, a friss házasok mögött pedig a fiúk szülei. Mindannyiukat láttam a hajón, és azon merengtem, vajon mihez fog kezdeni a két kamasz fiú egy ilyen elzárt helyen. Biztosan a szülők döntése volt, hogy ide jöjjenek, a fiúk valószínűleg jobban örültek volna egy mozgalmasabb helynek.

Talán nem ez volt az egyetlen nyaralásuk az idén. Az is lehet, hogy lefoglaltak egy kalandos vakációt a nyár végére a népszerű Mark Warner utazási irodában. Feltételeztem, hogy a White Sands vendégei számára a pénz nem jelentett gondot. Csak úgy áradtak belőlük a jómód jelei, egyértelmű volt abból, ahogyan a szülők öltözködtek és mozogtak. Az elmúlt hetekben, mióta James beszélt nekem a nyaralásról, azon gyötrődtem, hogyan fogok illeni ehhez a luxus üdülőhelyhez a H&M-ben és Nextben vásárolt hosszú nyári ruháimban.

– Nem értem, miért nem vagy magabiztosabb a külsőddel kapcsolatban – mondta Claire, amikor megosztottam vele az aggodalmamat. – Tényleg, Laila, csodás vagy! – Összecsippentett egy kis babahájat a hasán, és tágra nyílt szemmel nézett rám, én pedig visszamosolyogtam, de nem válaszoltam.

Most az anya megérezte, hogy őket nézem, ezért gyorsan visszafordultam, arccal előre, és próbáltam úgy tenni, mint aki nem azt nézte, hogy a férje hogyan kulcsolja rá az ujjait az övére.

Azt már tudtam, hogy a mögöttem ülő fiúkat Isaacnek és Theónak hívják, mert az anyjuk a nevükön szólította őket a hajóúton. Mindkettejük nevének a hangzása tetszett, próbáltam némán kiejteni őket, ahogyan olyan sok névvel tettem ezt az elmúlt öt évben. Nehéz volt megállnom, hogy ne tegyem hozzá az állandóan bővülő gyereknévlistámhoz, mert mostanra ez már szokásommá vált.

Isaac volt az idősebb kettejük közül – úgy saccoltam, tizenhét lehet, habár nem vagyok túl jó kamasz fiúk életkorának megtippelésében –, az öccse körülbelül tizenötnek látszott. Észrevettem, hogy egy újabb olyan dolgot csinálok, amit abba kellene hagynom: azt találgattam, hány éves lehetett az anyjuk, amikor születtek.

Hullámos, melírozott szőke haja volt, ami épp csak a válla alá ért, a körmei pedig világos rózsaszínűre voltak festve, és úgy csillogtak, hogy biztosan géllakk volt rajtuk. Az arcán nem volt smink, és negyvenöt körülinek néztem, ami azt jelenti, hogy nem lehetett harmincnál több, amikor Isaac született. Az is lehet, hogy még harminc sem volt. Legalább kilenc évvel fiatalabb, mint én.

Ne kínozd magad tovább, Laila, korholtam magamat. Mit számít ez most? De nem érdekes, milyen gyakran ismételtem el a mantrát, mert egyáltalán nem voltam biztos abban, hogy el is tudom hitetni magammal.

A busz elindult végre, először felkapaszkodott a dombra, aztán leereszkedett újra, ahogyan az út a part mentén vezetett. Elnéztem az ifjú házasok mellett, ki az ablakon, és a sziklákon egy magányos horgászt láttam. Időnként elhaladtunk egy-egy, az út mentén terpeszkedő étterem mellett, távoliak voltak, és javarészt üresek, az asztalokon kockás abrosz, mintha a tulajdonosai abban bíztak volna, hogy hamarosan kuncsaftok érkeznek.

A szigetnek ez egy ritkán lakott szeglete volt, és sokáig sikerült távol tartani tőle a turistákat. Eltöprengtem, mennyi ellenvetésük lehetett a helyieknek egy olyan üdülő ellen, mint a White Sands. Vajon hálásak voltak-e a pénz miatt, amit hozott a szigetre, vagy rájuk kényszerítették, hogy belemenjenek. Hajlottam arra, hogy az utóbbit higgyem, és sajnáltam őket emiatt.

– Nem találod szégyenteljesnek, hogy szállodát építettek erre a területre? – mormoltam James fülébe, miközben a fejemet a vállán pihentettem.

A mellette levő ablakon bámult kifelé, a gondolatai máshol jártak, így meg sem hallott engem.

– James – böktem oldalba. – Szerinted nem szégyenteljes, hogy engedélyezték, hogy ekkora szállodát építsenek erre a szigetre? Úgy szép, ahogy van.

Halkan beszéltem, nem akartam, hogy a buszon bárki más meghallja.

Hirtelen megfordult, mintha meglepné, hogy hozzá beszélek. A homlokán átsuhant egy árny, miközben válaszolt:

– De igen, szerintem az.

Úgy nézett, mintha mondani akart volna még valamit, de nem tette, és hirtelen fontosnak éreztem, hogy újra megkérdezzem, járt-e Ixián, amikor körbeutazta Görögországot. Korábban félresöpörte a kérdésemet, hagyta, hogy végiggondoljam, tényleg akarom-e tudni. Mi van, ha James azt mondja, járt ezen a szigeten Stephanie-val? Néhány dolgot jobb nem tudni.

Egyébként is, közben eltelt fél óra, tettünk egy éles kanyart, aztán hirtelen feltűnt előttünk a szálloda.

– Ez lesz az – mondta James. Akár járt márt Ixián, akár nem, White Sandsben biztosan nem járt; ezt az üdülőt kevesebb mint tíz éve építették, azután, hogy találkoztunk.

A hotel kimagaslott a zöld, sziklás tájból, a modern építészet példája, csupa fehér, egyenes vonal és üveg, ami visszatükrözi a napfényt, amely épp lemenőben volt mögöttünk, az épület mégsem látszott oda nem illőnek. A kisbusz lassított, ahogyan begördült a felhajtóra, és két férfi lépett ki a szálloda forgóajtaján, kezükben pezsgővel töltött poharakkal teli tálcák voltak.

James hozzám hajolt, és megpuszilta a homlokomat.

– Ez nagyszerű lesz – suttogta.

– Igen – helyeseltem. Egy aprócska szó, de a torkomon akadt, amint kimondtam.

James hat héttel ezelőtt lepett meg ezzel a nyaralással. Elém tolta a laptopját, mutogatta a képeket az üdülőről, és mosoly áradt szét az arcán, miközben én elutasítóan néztem a fotókat, és egyenesen kiböktem:

– Mennyibe került?

Éreztem, ahogy kínosan mocorogni kezd mellettem. Kétség nem fért hozzá, hogy nem erre a reakcióra számított, de nekem muszáj volt feltennem neki a kérdést annak ellenére, hogy nem akartam tudni a választ.

– Nem számít.

– De igen, számít – mondtam, és ránéztem.

Megrázta a fejét, a szeme összeszűkült. Láttam rajta, hogy zavarba jött.

– James?

– Ötezer.

– Ötezer font? – Levegő után kapkodtam. – Tíz napért Görögországban?!

Az összeg csípte a szememet. Még soha nem költöttünk ennyi pénzt, és nem értettem, miért tennénk ilyet, különösen most. A legkevésbé sem akartam sírni, de tudtam, hogy nem sok hiányzik hozzá.

– Ne mondd ezt így. Ez nem csak tíz nap Görögországban – felelte.

– Ha azt akartad, hogy elutazzunk, mehettünk volna Korfura vagy Kosra, vagy akárhova, ahol többféle szálloda van, nem pedig egy olyan helyre, mint Ixia – mondtam. – Úgy értem, egy ilyen, ötcsillagos luxusüdülőbe. Tényleg nem értem, James.

Mivel nem válaszolt, újra megszólaltam:

– James? Elköltötted az összes… – De nem mondtam végig, képtelen voltam befejezni a mondatot. A férjem elköltötte az összes pénzünket, amit a lombikra tettünk félre.

A kezem remegett az asztalon, miközben megpróbáltam felfogni, mit jelent ez.

– Nem, nem költöttem el – vágta rá James. – Bónuszt kaptam.

Megkönnyebbültem, de csak egy kicsit.

– Milyen bónuszt? – Amikor James legutóbb bónuszt kapott, több mint másfél évvel ezelőtt, csekély összegről volt szó, amely mindkettőnket felbosszantott, bár James semmit nem tett az ügyben. Akkoriban azon gondolkodtam, hogy vajon az öccse, Carl mennyit kaphatott, mert nem sok kétség fért ahhoz, hogy az apjuk neki többet adott, de soha nem tettem róla említést.

– A nyaralás ki van fizetve – mondta, lehajolt, és csókot nyomott a fejem búbjára. – Szóval ne aggódj emiatt. Kérlek!

– De akkor is – folytattam –, tudod, hogy jobb helye is lenne. Mi történik, ha a következő alkalommal sem sikerül? – Mostanra már épp elégszer mentünk végig a folyamaton ahhoz, hogy tudjam, ez könnyedén előfordulhat. – Meghagyhattuk volna a bónuszodat arra az esetre, ha újra meg kellene próbálnunk. James? – esedeztem neki.

Egy hónapja volt, hogy egy újabb terhességi teszten jelent meg csak egyetlen vörös csík. James a fürdőszobában talált rám. Nem kuporodtam összegörnyedve a vécé mellett a csempén, ahogyan az öt előző alkalommal. Ezúttal az idősödő tükörképemet bámultam, egyik kezemmel félig eltakartam a tesztet, amely ott hevert mellettem a mosdókagylón.

A harminckilenc éves nő, aki a tükörből nézett vissza, nem úgy festett, mint az a lány, akinek még mindig képzeltem magamat. Nem mintha őszülnék – anyámhoz hasonlóan szerencsés vagyok ezen a téren, különösen, ha figyelembe vesszük, milyen sötét a hajam. Csak vékony ráncok vannak a szememnél, a homlokom nem olyan sima, mintha behódoltam volna a botoxnak, de nem is gyűrődik olyan szörnyen, amikor ráncolom. A szemem fénytelenségén akadtam fenn. Néha úgy néztek ki, mint egy halott szemei. Mintha minden élet elszállt volna belőlem, és nem maradt volna semmi, csak egy üres váz.

Ekkorra James lefejtette az ujjaimat a tesztről, így láthatta, hogy nem lesz gyerekünk. Az egyik kezét az enyémen tartotta, de a másikkal fogta és a szemetesbe hajította a tesztet.

Nem beszéltünk róla. Nem lett volna sok értelme. Eleget elemezgettük a sikertelen terhességeimet az elmúlt öt évben. Minden alkalommal összevakartuk és leporoltuk magunkat, készen álltunk arra, hogy újból megpróbáljuk. Hat mesterséges megtermékenyítés sem hozott eredményt, és mégis, amint meghallottam a teszt koppanását a szemetes alján, máris elkezdtem felkészíteni magamat arra, hogy újra keresztülmenjek rajta, az agyam azon pörgött, hogy mikor fog a testem újra készen állni, és hogy milyen gyorsan tudjuk összeszedni rá a szükséges összeget.

De egy hónappal később James azt mondta, hogy ötezer fontot költött egy nyaralásra, és azon erőlködtem, hogy megértsem, amikor James halkan megszólalt:

– Képtelen vagyok ezt folytatni, Laila.

Rögtön tudtam, hogy mire gondol. Láttam azon, ahogyan rám nézett: hűvösen, félelemmel telve. De azért megkérdeztem:

– Mit nem tudsz folytatni?

– Nem bírok ki még egy próbálkozást. Már öt éve így élünk, és nem bírom tovább.

– Ne! – válaszoltam, és hevesen ráztam a fejemet. – Ne mondd ezt!

– Mindig azt mondtuk, hogy ötnél abbahagyjuk. Már túl vagyunk hat megtermékenyítésen, és nem jött össze… – Kimondatlanul is úgy értette, hogy ha hat próbálkozás közül egy sem volt sikeres, akkor sohasem fog sikerülni.

Tényleg azt beszéltük meg, hogy ötnél abbahagyjuk? Már nem emlékeztem, de talán az elején tényleg ezt mondtuk. Amikor még nem kellett többször egymás után csalódnunk. Amikor öt próbálkozás olyan hihetetlenül nagyszámú kezelésnek tűnt, és mindketten úgy hittük, addigra már biztosan sikerülni fog.

– Nem tehetjük – suttogtam, de attól tartottam, túl sokat beszélek, rosszat mondok, James pedig valahogyan meggyőz engem arról, hogy ez lenne a helyes döntés.

– Minden alkalommal darabokra hullok, amikor megtudjuk az eredményt – mondta. – Nem bírom nézni, min mész keresztül.

– De keresztül akarok menni mindezen – tiltakoztam. – Ez az én döntésem, és boldog vagyok.

James megrázta a fejét.

– Ez a mi döntésünk – mondta lassan. – És nem vagy boldog, Laila.

Talán nem a „boldog” volt a legmegfelelőbb szó, de nem ez volt a lényeg. Ezreket költött egy nyaralásra – és mit jelentett mindez? Hogy gondolatban már végérvényesen továbblépett?

– Hogyan tehetted? – kiáltottam, és kirohantam a szobából. Nem engedhettem, hogy James ezt tegye velünk.

Túl komoly beszélgetés volt ez ahhoz, hogy egyetlen este alatt tisztázzuk. A következő napokban is szóba hoztuk, különböző irányokból közelítettük meg a kérdést, egyikünk sem tudta, hogyan rendezhetnénk.

Claire-t is meg akartam kérdezni, hogy lecsendesítsem a gondolataimat, azt akartam, hogy erősítsen meg abban, hogy nem adhatom fel. Ehelyett ő őszintén válaszolt:

– Laila, már jó ideje aggódom érted. Mindazok után, amin keresztülmentél, már nem vagy ugyanaz az ember. Meg kell mondjam, szerintem Jamesnek van igaza. Szerintem legalább szüneteltetned kellene a kezeléseket.

Nem. Nem erre a válaszra számítottam, ezért a szüleimhez fordultam, akik nagyon reménykedtek egy unoka érkezésében. De nem képzelődtem, amikor anyám arcán a megkönnyebbülést láttam átsuhanni, amikor elmondtam neki, hogy mit mondott James, és mit tanácsolt Claire. A karja közé zárt, a mellkasához szorított, és azt mondta:

– Laila, azt hiszem, ez lenne a legjobb.

Ezután valami eltört bennem. Tényleg ilyen könnyedén feladjuk az álmainkat? Másfelől viszont nem csak akkor van értelme álmodni, ha van rá valamennyi esély, hogy valósággá váljon? Ahogy a napokból hetek lettek, be kellett látnom, hogy valami tényleg megváltozott. Eltűnt egy mázsás súly. Egy sötét gondolat – vagy nevezhetjük akárhogy. Még mindig csak az út elején jártam, de kezdtem úgy érezni, hogy el tudok képzelni egy életet a magunk számára. Egy gyerek nélküli életet. És ha ez volt a helyzet, akkor pontosan erre a nyaralásra volt szükségünk.

Hatodik nap – Csütörtök

A nyomozóban, Kallis hadnagyban van valami George Clooney-szerű, amitől én még nyugtalanabb leszek. Mintha egy holttestről feltett kérdések megválaszolása nem lenne elég, az, ahogyan a bozontos szemöldöke alatt ülő mélybarna szeme az enyémbe fúródik, és ahogyan a borostája tökéletesre van nyírva, még inkább kibillent az egyensúlyomból.

Hirtelen kapkodást érzékelek magam körül, bár háttal vagyok a medencének, és csak a bárpult mögötti vékony tükörben láthatom a mozgolódás elmosódott visszaverődését. Kiemelték a testet. Leeresztik a vizet. A napozóágyakat félretolták, a napernyőket összecsukták és a földre fektették, hogy a rendőrségnek legyen elég helye, hogy a munkájukat végezzék.

Átkutatják a területet, óvatosan lépdelnek a gondosan nyírt gyepen, zacskókat és tasakokat hagynak az ösvényeken, tüzetesen megnézik az ürülő medencét és átfésülik a mögötte levő bokrokat. Nehéz elhinni, hogy ez ugyanaz a hely, ahol korábban a vendégek a napozóágyakon hevertek, a víz fodrozódott, amikor valaki átszelte, és ahova a pincérek tálcákon hordták a koktélokat.

Habár Kallis nem mond semmit, úgy tűnik, a rendőrség gyanúsnak találja a halálesetet. A maroknyi rendőr, akik korábban megjelentek, mostanra egész tömeget alkottak.

Nem tudom, ez mit jelent számunkra, vagy hogy mit fog hozni a nyaralás további része. Helytelennek tűnik már csak gondolni is erre, amikor valaki meghalt, de szerintem a többi vendég is ugyanezt teszi. Maradjunk? Menjünk?

James egyértelműen az utóbbi táborba tartozik.

– Mit gondolsz, milyen lesz, Laila? – mondta korábban. – Mindenütt rendőrök vannak, leeresztik a medencét. Az egyik vendég meghalt! – A szót, hogy meghalt, szinte kiáltotta, mintha nem értettem volna.

Természetesen értettem. A saját szememmel láttam a holttestet, és nem tudok szabadulni a képtől, akármennyire is próbálkozom.

Bárcsak ne ülnénk olyan közel ahhoz a helyhez, ahol korábban a test lebegett. Azt kellett volna tennem ma reggel, amit James javasolt, és bent kellett volna maradnom a szobánkban, miután visszamentem, és elújságoltam neki a híreket. Nem kellett volna azt mondanom, hogy muszáj még egyet sétálnom, csak azért, hogy kiszökhessek. Ha nem így tettem volna, Kallis sohasem talált volna rám.

Fejrázással válaszoltam a kérdésére, hogy van-e még valami, amit el szeretnék mondani.

– Ebben az esetben, Mrs. Burrow – válaszolja –, meg tudja mondani, mit csinált negyedórával ezelőtt, amikor az elhunyt szobája előtt kószált?