Tanár Úr és Matyi emlékére

1.

Mandulavágású zöld szempár nézett vissza rám a járdán keletkezett pocsolyából. Az utcai lámpa gyér fénye megvilágította a víztükröt, így jobban szemügyre vehettem elmosódott arcomat. Magas homlok, krétafehér bőr, egyenes szemöldök. Az alsó ajak határozottan teltebb a felsőnél, mint egy gerezd mandarin. Enyhén kékülő gerezd mandarin. Ugyanis iszonyatosan hideg szél fújt, ennek köszönhetően hosszú, barna, összegubancolódott hajamat egy madárijesztő is megirigyelhette volna. Bár a nyugodt, kisvárosi délután még csak átfordulni készült az estébe, a nap már rég elbújt a kertváros tarka kockaházai felett, és az opálkék, borult égből szemerkélt az eső. Egy szürke Renault Mégane épp a megfelelő pillanatban száguldott el mellettem ahhoz, hogy a nemrég még pocsolyában lévő állott víz a nadrágomon landoljon. Eközben a szél megállás nélkül ostromolt, kezdtem komolyan fázni. Mások szemében az ősz tarka levelek kavalkádja. Az én szememben csupán undorító nyálka, eső, eső és még több eső. Mögöttem ismerős nevetés hangzott fel, mire hátrafordultam, hogy üdvözöljem Kingát.

– Nincs kicsit korán? A lábujjaim még nem fagytak le teljesen – ironizáltam.

– Ezt a jelenetet kár lett volna kihagyni – mutatott a vizes ruhámra. – Gyere, menjünk be! Nem akarom, hogy megfázz, és lemaradj a holnapról.

– Mi lesz holnap? – kérdeztem, miközben betessékelt a kapun.

– Majd elmondom – felelte, és az udvaron sétálva a telek végében lévő garázs felé vettük az irányt.

A régen használt kocsibejárót benőtte a gaz, a természet lassan, de biztosan kezdte visszahódítani, ami az övé. A napszítta fakerítés előtt kezdetleges virágágyások és egy félresikerült veteményes foglalt helyet. Kinga anyukája szeret kísérletezni. A garázs pedig ugyanolyan volt, mint azokon a meleg nyári délutánokon, amikor a két barátnő felszabadultan beszélgetett benne bulikról, barátokról, botrányokról, örömökről, elmúlásról, egyszóval mindenről. A házba is mehettünk volna, de szinte sosem tettük. Az aprócska garázs volt a mi igazi törzshelyünk.

Leültünk az agyonhasznált, halszálkacsíkos sarokkanapéra, amit Kinga mentett ki anyja kezei közül a tavaszi lomtalanításkor. A szemközti sarok biciklitárolóként szolgált. A tárolótól balra egy kis kopott komód állt, rajta Kinga igen hasznosnak bizonyuló hősugárzójával. Mióta a testvérei kirepültek a családi fészekből, Kinga teljhatalmat élvezett az otthoni dolgokban. Ez elsősorban a kiszuperált háztartási holmik kisajátításában nyilvánult meg. Az ajtóval szemben lévő kis sarokban volt egy függőágy, amit általában Dagi, a kutya bitorolt. Szórakoztató volt megfigyelni, miként mászik fel a kanapéra – Kinga rosszalló pillantásától kísérve –, míg végül egy határozott ugrással megérkezik méltó vackába. A falon agyonkritizált, mégis hűen őrzött Twilight-poszterek és nyári programtervek, jegyek, karszalagok, térképek voltak felragasztva megkövesedett rágógumi-maradványokkal.

– Szóval mit csinálunk holnap? – tereltem vissza a szót válasz nélkül hagyott kérdésemre.

– Emlékszel, amikor meséltem a városi művészeti fesztiválról? – kezdett bele a történetbe. Kényelembe helyeztem magam a kanapén. Jól tudtam, miről van szó, Kinga rengeteget mesélt nekem erről az eseményről, ahol önkéntesként dolgozott a nyáron.

– Hihetetlen volt, mindenki úgy viselkedett velem, mintha már rég ismernénk egymást. Bemehettem a Kalliopé Színház próbájára. Amúgy tudtad, hogy Benjámin is tagja a társulatnak?

– A fiú, akivel együtt jársz franciára? – kérdeztem, miközben szórakozottan kapargattam egy matricát a falról.

– Igen.

– Helyes srác.

– Gazdag sznob arisztokrata, aki emellett ritka nagy idióta is. Ismerem a fajtáját. Akkor érzi magát a legjobban, ha a középpontban van.

– Pont az a fajta ember, aki ha szembejönne veled az utcán, átmennél a túloldalra.

– Eltaláltad!

– Ennek ellenére mégis maradtál.

– Mert magával ragadott az a közeg! Ott mindenki annyira energikus, kreatív és tele van alkotói vággyal… – barátnőm lobbanékony és heves természetét jó adag adrenalin fűtötte, nem győzött áradozni a színházi társulatról. – Tartanak mozgástréningeket is. A csoportvezető Somogyi Sámuel, aki a nyári tűzszínházi előadást is rendezte.

– Tényleg? – kérdeztem meglepődve. Tavaly nyáron láttam azt az előadást. Azóta is sokat emlegetik a városban a kalliopésokat, akik megsokszorozták az ünnepi műsor nézőszámát. – Profin bánnak a tűzzel, pedig a többségük nem idősebb nálunk. Nagy élmény lehet egy ilyen volumenű előadást létrehozni.

– Pontosan – helyeselt Kinga. – Régebben sokszor mondtad, hogy szeretnéd kipróbálni a színjátszást, és holnap tartják az idei első próbát. Ott a helyünk!

– Az ötlet tetszik, csak nem tudom, otthon mit mondjak.

– Mit mondanál? Az igazat, Ella! – sóhajtott. – Tizenhét éves vagy. Dönthetsz egyedül arról, hogy mit csinálnál szívesen. Ha szeretnéd megpróbálni, akkor rajta! Ráadásul én is ott leszek. Ugyan mi okuk lenne tiltakozni, ha én is ott leszek? – vigyorgott. Mivel igaza volt, és az ő vigyora különben is ragadós, visszavigyorogtam rá. Így történt, hogy két fülig érő szájú tizenéves ígéretes terveket szövögetett egy kertvégi garázsban, míg odakint felszáradtak a pocsolyák.

– Kizárt! Már így is ott a röplabdaedzés. Aligha lenne időd jelmezekben ugrándozni – törte le a lelkesedésemet anya, amikor otthon szóba hoztam a dolgot.

– Ez nem kőszínház! Ritkán vesznek fel klasszikus jelmezeket. Inkább alternatív kifejezésmódot használnak – érveltem csüggedten. Tudtam, hogy hiába küzdök, anyámmal szemben úgyis falakba fogok ütközni. Így volt ez mindig. Sztoikusan folytattam a mosogatást, mialatt anya hajszálvékony szeletekre vágta a salátába való kígyóuborkát. Nem tudtam, mi az idegesítőbb: a precizitása vagy az örökös konzervativizmusa. Lendületesen súroltam egy tányér szélét, ám a rászáradt piszok túl makacsnak bizonyult. Felsóhajtottam és kinéztem a kertbe. Komor őszi szél ostromolta a sötétbe burkolózó almafák gyümölcstől roskadozó ágait. A kiváló hang- és hőszigetelésű vadonatúj ablakok mindent megtettek, hogy semmit se észleljünk a kint tajtékzó orkánból. Ennek ellenére tudtam, hogy tombol a vihar. Peti, a bátyám az emeleti szobájában videójátékozott már vagy három órája. Persze anya elhitte neki, hogy a házi dolgozatát írja. Dacosan kifújtam egy hajtincset az arcomból.

– Nem beszélve arról, hogy a jegyeid sem romolhatnak, drágám. Ez az egyik legfontosabb éved.

Egek! Nem gondoltam, hogy tudja fokozni. Még pár perc, és felhozza a történelemszakkört!

– Annyi izgalmas délutáni foglalkozás közül választhatnál – folytatta. – Ami egzakt, aminek értelme is van. Ott van például a történelemszakkör.

Megállt a kezemben a szivacs, és paprikavörös képpel fordultam felé.

– Ugyan már! Hagyd egy kicsit élni azt a szegény lányt! – hallatszott apa hangja a nappaliból. Hála öntött el, de még mielőtt megköszönhettem volna, hangos tapsvihar és gólöröm zengett a nagyszoba felől. Apa artikulálatlan diadalüvöltése hangzott fel. Valószínűleg gólt rúgott a Fradi, ezzel egy időben valami leesett, és ezer darabra tört. Remélhetőleg nem a negyed évszázados herendi váza, amit még a nagymama hagyott ránk.

– Szörnyen sajnálom, drágám! – szólt apa, amiből megtudtam a választ.

– Jaj, ne! – Anya kétségbeesetten rohant a partvisért. Elnézve a nappalit, a hangulat a tetőfokára hágott. Gondoltam, most vagy soha.

– Akkor elmehetek a…

– Bánom is én, Ella, amíg a jegyeid nem romlanak! – fújtatott anya, miközben a porcelándarabokat szedegette ki a szekrény alól. Segítettem neki takarítani. Apával cinkosan összekacsintottunk.

Vacsora után felmentem a szobámba, hogy végre lazítsak egy kicsit, és átgondoljam a napomat. A nappaliban elköszöntem anyáéktól, akik valamilyen romantikus vígjátékot néztek a tévében. Illetve anya nézte, apa már csak mellette horkolt. Fáradtan vonszoltam fel magam a csigalépcsőn, elhaladtam az emeleti fürdőszoba előtt, ahol reggelente állandó versengés folyik a bátyám és köztem a készülődés jogáért. Egyikünk sem korán kelő, így rendszeresen ugyanakkor robbannánk be a fürdőbe. Amint felkapcsoltam a lámpát a folyosó végi kis szobámban, kelletlenül állapítottam meg, hogy egy atombombával sújtott övezetben nem uralkodik akkora káosz, mint ott. A földön szétdobált ruhák, nyitott, telekörmölt füzetek hevertek. Az íróasztalon két stósz könyv magasodott, a kötelező irodalom és tankönyvek, valamint a szabadidős olvasmányok. Az ágyam pontosan úgy nézett ki, ahogyan reggel hagytam. Összegyűrt takaró, féltve őrzött plüsshadsereg és az Üvöltő szelek egy rongyosra olvasott példánya. A szekrényekre ragasztott fotók többségén családi kirándulások emléke, vagy két legjobb barátnőm, Kinga és Rózi volt látható. Kinga, amint az elsőéves bál előtti ruhájában feszengve mosolyog a kamerába. Kinga, amint a bál után önfeledten magyaráz nekem valami lényegtelen dologról, miközben cipőinkkel a kézben mezítláb sétálunk hazafelé, mert neki fájt tőle a lába, én pedig szolidarítottam vele. Anya és apa a Kékes tetőn, mosolyogva fogják egymás kezét, és próbálják nem mutatni, hogy eléggé elfáradtak a felfelé úton. Rózi, amint a szünetben karikatúrát rajzol. A tesóm, amikor rájön, hogy már fél éve elloptam a fényképezőgépét… Túl fáradt voltam a rendrakáshoz, így csak bedőltem az ágyba, és szinte abban a pillanatban elnyomott az álom.

2.

Másnap korán felébredtem és hamar összepakoltam a sulira. Nyirkos, őszi időt jósoltak, ám az ablakon kinézve egyáltalán nem ezt tapasztaltam, ezért kihasználtam az alkalmat, és felvettem egy szoknyát az ősz talán utolsó szép napján. Aki korán kel, aranyat lel alapon elcsentem az utolsó csokis croissant-t apu titkos rejtekhelyéről. Elvégre fejlődésben lévő szervezet vagyok! Felszállva a buszra ledobtam magam egy kopott kárpitú, rozoga ülésre, és elővettem Jane Austin megunhatatlan remekművét. Mr. Darcy és a többiek azonban magukra maradtak a csukott könyv lapjain. A regény az ölemben pihent, helyette inkább az ablakon keresztül figyeltem az ébredező várost.

Nem volt sok időm kikapcsolódni útközben, mivel az efféle kisvárosokban, mint Berkény, nincsenek távolságok. A Bakony hegység mélyén megbújó települést sűrű bükkerdő öleli körbe. Nem messze vadregényes szurdokok és pár kisebb tó tarkítja a tájat. Áthaladtunk a borostyános hídon, ami a városon keresztülfolyó barátságos kis patak fölé épült. Kiskorunkban rengeteget játszottunk a partján, versenyeztünk, ki tudja átugrani, persze szinte mindenki beleesett legalább egyszer.

Bár kora reggel volt, a főutcán már javában nyüzsögtek az emberek, volt, aki a posta felé sietett, mások bevásárolni, a ráérősök a teraszokon kávézgattak. Miután átsuhantunk a belvároson, elhaladtunk a városszéli kiserdő mellett, ahol az ország legvastagabb bükkje magasodott. A pletykák szerint, aki átéri a két karjával, az vendége lesz Lajos bácsinak, az egyik helyi kocsmárosnak tíz teljes évig. Elnézve a terebélyes fát, azt hiszem, az ígéret egyelőre csak ígéret marad, bár nem egy ember próbálkozott már delíriumos mámorában teljesíteni a kihívást. Zenekari estek, alkotói mikroközösségek, és két színházi társulat is ellátja a művészetre vágyó városlakókat izgalmas programokkal. Bár sokak szerint csak egy eldugott kisváros, szerintem a Dunántúl rejtett gyöngyszeme, ahol előbb választod a csapvizet, mint a cukros üdítőt, megölelhetsz egy fát minden különösebb ok nélkül, feltöltődhetsz szellemileg, és ahol jó felcseperedni. Töprengésemből alig tíz perc múlva eszméltem fel, amikor a busz megállt az iskolánk előtt, és a sofőr kedvesen figyelmeztetett, hogy le kellene szállnom.

A suli folyosóján szecskák futkároztak, kis híján fel is döntött egy alacsony, barna hajú kölyök. A végzősök fel-alá járkálva bújták a tételeiket, az ügyeletes tanárok pedig komor arccal cirkáltak a diákok között, folyamatosan rendre intve a renitenseket. Az osztályba érve köszöntöttem a lányokat, Rózi éppen egy papírgalacsint próbált az utolsó előtti padból egyenesen a kukába dobni már vagy harmadszorra, Kinga pedig matekházit másolt. A fiúk egymás szavába vágva értékelték a tegnapi mérkőzés eredményét. A többiek még ébredeztek, vagy a büfébe indultak.

A suli újdonságának varázsa körülbelül szeptember második hetében szertefoszlott, így újra erőt vett rajtam az unalom, a hétköznapok monotonitása. A tanórák csigalassúsággal vánszorogtak előre – ha lehetséges, akkor matekon visszafelé járt az idő –, és természetesen minden tanárunk előszeretettel használta a „tegyetek el mindent, vegyetek elő egy lapot” utasítást.

Egyedül a magyaróra bizonyult izgalmasnak. Hoffmann Az arany virágcserép című borzadálya lett volna a téma. Zsolti bácsi, az irodalomtanárunk megkért minket, hogy tegye fel a kezét, aki olvasta a művet. A 28 emberből körülbelül 10-en jelentkeztünk. Ezután megkérdezte, hogy ki az, akinek tetszett is? Egyedül egy kéz emelkedett a magasba bizonytalanul, de ez az egy jelentkezés is fülvakarásban végződött.

– Ha engem kérdezel, tuti, hogy betépve írta, és nem sejtette, hogy több nemzedék tiniéveit keserítik meg vele az iskolapadban – súgta Kinga.

– Bár ez csupán feltételezés, nem tartom valószínűtlennek Rácz kisasszony állítását – mondta Zsolti bá’, mire többen felnevettek, Kinga pedig elvörösödött. – Ennek fényében hasznosabb időtöltés lenne számotokra, ha a mai órán megnéznénk egy filmtörténeti klasszikust, a Holt költők társaságát – szavait egyöntetű helyeslés fogadta. A film az egyik kedvencem lett, és ezzel nem voltam egyedül.

Utolsó óra után Rózi hazament, Kinga pedig ebédelni készült. Én inkább megvártam őt az iskolában. Nem volt étvágyam, úgyhogy vettem egy teát a büfében, majd a folyosón császkálva vártam, hogy Kinga visszaérjen, és együtt kitaláljuk, pontosan hol is lesz a próba, és hol vannak a többiek. Néhány színjátszóst látásból ismertem, de már csak fél óra volt hátra, és még egyiket sem láttam aznap az iskolában. Teltek a percek. Nem sokkal a kezdés előtt befutott Kinga.

– Tudod már, hol lesz a próba, ugye? – reménykedtem.

– Ne parázz, Benjámin francián mondta, hogy az első emelet utolsó termébe menjünk, ha meguntuk az életünket, vagy mi.

– Nem lesz baj, hogy csak úgy beállítunk? Elvégre nem ismerjük a tanárt sem.

– Nem lesz probléma. Úgy hallottam, más újak is jönnek.

A sarkon bekanyarodva megérkeztünk az utolsó teremhez, amelynek zárt ajtaján keresztül lábdobogás, majd felharsanó nevetés hallatszódott ki.

– Jó lesz – mondta, de miután látta, hogy nem érte el a kívánt hatást, hozzátette: – Vagy ha nem, akkor lelépünk.

Nagy levegőt vettem, és kinyitottam az ajtót. Beléptünk a terembe, és tátva maradt a szám. Egy lángvörös hajú lány a terem közepén nyomta a fekvőtámaszokat, és hangosan narrálta küzdelmét egy láthatatlan ellenféllel szemben. Az évfolyamtársunk, Teó egy hiphopszámra ugrált egymagában, miközben a zene üvöltött a tanári asztalra állított hangfalból, amit egy szombrérót viselő fiú éppen megfelelő ülőalkalmatosságnak vélt. Utóbbi srác fennhangon szavalni kezdte Petőfi Tisza című versét. Közben időnként az ablakokra pillantott, mintha várná, hogy a puszta hangjától elrepedjen az üveg. Olívia és Jázmin, egy nyolcadikos és egy hatodikos lány éppen balettoktatást tartott a meglepett ötödikesek számára. A kicsik a kezdeti idegenkedés után próbáltak minden mozdulatot hitelesen utánozni és előadni. Benjámin pedig egy szék lábának érzéki nyalogatását imitálva folyamatos szemkontaktust próbált tartani az újonnan érkezőkkel, vagyis Kingával és velem. Eközben a vörös hajú még mindig fekvőket nyomott. Csak ekkor vettük észre, hogy pár perce már az ajtóban állunk, és őket figyeljük. Gyámoltalannak tűnhettünk, ahogy kővé dermedve, megdöbbenten bámultunk, ezért jeleztem Kingának, hogy keressünk helyet. Érdekes, de mint oly sokszor, a látszat most sem tükrözte a valóságot. Bár tényleg megdöbbentett a furcsa társaság, eszem ágában sem volt sikítva kimenekülni a teremből. Jó, azt azért el kell ismerni, hogy Benjámin vagy két perce nyalogatta annak a széknek a lábát, és ez már kicsit zavarba ejtő volt. Később, amikor látta, hogy kezdünk komolyan aggódni az épelméjűségéért, abbahagyta, felült a székre, és szimplán tovább nézett minket, mintha mi sem történt volna.

Aztán hirtelen hatalmas csattanást hallottunk, az ajtó becsukódott. A teremben pillanatok alatt csend lett, mindenki abbahagyta, amit addig művelt, és az érkező felé fordult. Az ajtóban egy magas, komoly fiú állt. Félhosszú összekuszált haja csapzottan tapadt a tarkójára, nyilván sietett. Ő is tréningruhát viselt, akárcsak a többiek. Ujjatlan, sötét pólója nem rejtette el edzett karját.

– Sziasztok! Én vagyok az új drámatanár. Ismerkedéssel kezdünk. Szeretném, ha mindenki hozna egy széket és alakítanánk egy kört – szólt, és közben már segített is az ötödikeseknek levenni a székeket a padkupac tetejéről.

Még sosem láttam azelőtt ezt a fiút, de biztos voltam benne, hogy diák. Egyszerűen nem lehetett tanár, ahhoz túl fiatal. Az ötödikesek szemmel láthatóan elhitték neki, hogy ő a drámatanár. Kíváncsi voltam, mi fog kisülni ebből, így hát belementem a játékba.

– Nagyszerű! – szólt, miután mindenki elfoglalta a helyét a körben. – Ha jól látom, vannak köztünk új tagok is, ezért kérdezz-feleleket játszunk ismerkedésképpen. – Menjünk egy kört a „hogy hívnak, mért jöttél?” kérdéssel – mondta komoly, mély hangján.

– Benjámin, kezdd el, kérlek!

Benjámin pedig engedelmesen, mint egy jó diák, fel is állt, megköszörülte a torkát, majd belekezdett:

– Sziasztok! Benjáminnak hívnak…

– Szi-a, Ben-já-min! – hangzott a vontatott kórus, mint amikor a terápiás betegek üdvözlik egymást az elvonón. És kész. Ott átszakadt a gát. Mindenki egyszerre vetette le a komolyság álarcát és az egész bagázs felnevetett. Észre sem vettük, hogy eggyel ismét nőtt a létszám.

Egy alacsony, duci, kockás inges, sötét hajú férfi lépett a terembe, odasétált a körhöz, végül letelepedett a Kinga mellett lévő üres székre. A többiek mind köszöntek neki egy „Szia, Samu!” -t, amiből világossá vált, hogy ő az igazi drámatanár.

– Tanúja voltam, hogy felavattátok az új tanárt. Szép volt, Noel – nézett a vigyorgó fiúra. – De jobb, ha tudjátok – itt kihúzta magát, nagy pocakján szétfeszült az ing –, én pótolhatatlan vagyok. – Erre mindenki felröhögött. – Akkor hát tényleg kezdjük el a bemutatkozást! Azoknak, akik még nem ismernek: Somogyi Sámuel vagyok, drámatanár, rendező, a Kalliopé Színházi Társulat és a színjátszó csoport vezetője. Nagy hangsúlyt fektetünk a színjátszók fizikai képzésére tréningek alkalmával. Szerintem a színház a világ megélésének egy formája, ebből kiindulva nem igazán érdekelnek a művészkedni vágyók, inkább azokkal foglalkozom, akik az életben is szenvedélyesen kutatnak, és új utakat kívánnak nyitni a világ értelmezésében. Veletek már régóta dolgozunk együtt, ez idő alatt sok pozitív visszajelzést kaptunk a munkánkkal kapcsolatban. És most, hogy mi is új tanévet kezdünk, remélem, ki tudtátok pihenni a nyári tűztábort és azt a néhány fellépést, mert úgy tűnik, megint sűrű évünk lesz – mosolygott.

– Ha a néhány alatt azt érted, hogy nyáron többet láttalak titeket, mint anyámat, akkor igazad lehet – röhögött Teó.

– Úgy tűnik, idén a nyár egy keddi napra esett – jegyezte meg Noel, amin mindenki szakadni kezdett.

– Fő, hogy mindenki élvezte, és maximális erőbedobással kezdhetünk neki az idei feladatainknak – mondta Samu, majd megveregette a mellette ülő Kinga vállát.

– Tényleg jobb lesz, ha csinálunk egy ismerkedős kört – ajánlotta, amikor barátnőmre nézve felfogta, hogy van pár új diák a társaságban. – Kezdjük veled – fordult hozzám – Hogy hívnak? Mi hogy hívjunk? Milyen megfontolásból döntöttél amellett, hogy bemerészkedsz erre a próbára? – kérdezte vidáman.

Eljött az ideje, hogy a terembe lépésem óta először szóra nyissam a számat nagyközönség előtt. Láttam a sok kíváncsi szemet. A Noel nevű fiú érdeklődve felém fordult. Fogalmam sem volt, mit és hogyan kéne mondanom, hogy a bemutatkozásom – mint már oly sokszor korábban – ne fulladjon totális csődbe. Ezért csak igyekeztem válaszolni a feltett kérdésekre.

– A nevem Ella, és szeretném, ha Ellának szólítanátok.

– Vicces lány – röhögte a sombrerós srác.

Noel csendre intette, és jelezte, hogy folytassam, de ő is mosolygott.

– Hogy miért jöttem ide? Miután befejeztem a zeneiskolát, megüresedtek a délutánjaim – válaszoltam a saját kérdésemre, de mivel továbbra is úgy néztek, mint akik várnak valamire, ezért hozzátettem: – Igazából hiányzott a művészet, szívesen kipróbálnám ezt a formáját is.

Láthatóan ez már megfelelő válasznak bizonyult. Úgy gondoltam, ami szükséges volt első körben, azt elmondtam, úgyhogy átadtam a szót a mellettem ülő sombrerós srácnak.

Kiderült, hogy Ricsinek hívják, és a kollégiumban alapított egy külön színjátszó csoportot, aminek a vezetője nem kisebb személyiség, mint saját maga. Aztán a vörös hajú lány – vagyis Linda – következett. Megtudtuk, hogy immár sokadik éve jár a csoportba, emellett versenytáncol is. Közben csatlakoztak a többiek. Olívia Lindával kezdett, Jázmin pedig tavaly társult. Márk, Levi és Kincső – vagyis az ötödikes csapat– ismerős volt nekem a szecskaavatóról. Márknak pelenkából kellett Nutellát ennie. Az őt szecskáztató végzősnek előbb fordult fel a gyomra, minthogy Márk befejezhette volna a mutatványt.

Ezután játszottunk egy hagyományos székfoglalót bemelegítőnek, majd Samu elkezdte magyarázni a következő feladatot.

– Fogd meg a melletted ülők hozzád közelebbi combját – hallottuk az első utasítást.

Tőlem jobbra Teó már készen is volt a feladattal és én is megfogtam a két szomszédom lábát. A bal oldalamon ülő Noel ugyanígy tett. A tenyere szokatlanul meleg volt, pedig alig ért hozzám.

– Adjátok tovább – mondta Samu, majd megszorította a mellette ülő Benjámin combját, aki felkiáltott mintha megkínozták volna. Samu több komolyságot kért tőle, mi pedig összenéztünk Kingával. Elkezdtük tovább adni az impulzusokat, amiket küldött. Miután belejöttünk, már két oldalról indította a sort, és nagyon kellett figyelni, hogy mikor melyik kezünkkel kell továbbítani az ingert.

– Ez egy jó gyakorlat az egymásra hangolódáshoz. Minél jobban figyeltek a másikra, annál pontosabban tudjátok az impulzusokat továbbküldeni – magyarázta.

Ezt követően félretoltuk a székeket, hogy legyen elég helyünk.

– Sétáljatok a térben, ha lehet, teljesen összevissza! Ne figyelj a másikra, csak magaddal törődj! – adta ki az utasítást.

Így hát kizártam a többieket, és ahogy kérte, életemben először csak magammal törődve sétáltam a térben. Felszabadító érzés csak sétálni, és kilépni a gondolataid fogságából. Leteheted a terheket, amiket cipeltél, a gondokat, amik aggasztottak, és pillekönnyűnek érezheted magad. Pár perc céltalan séta után Samu kiadta a következő feladatot.

– Álljatok meg, és csukjátok be a szemeteket! Találjatok ki egy melléknevet, ami alliterál a keresztnevetekkel. Ne gondolkozzatok rajta! Kiáltsátok az elsőt, ami eszetekbe jut!

Alig volt pár másodpercnyi csönd, aztán felhangzottak az első kitalált nevek. Volt ott minden: a Beteges Benjámintól kezdve Jóságos Jázminon és Ódivatú Olívián keresztül egészen Nimfomán Noellel bezárólag. És akkor még a többi agyament nevet nem is említettem.

– Jól van, jöjjön egy faltól-falig – mosolygott Samu.

Mint kiderült, a faltól-falig egy olyan játék, aminek a lényege, hogy valamelyikünk a terem elejébe áll, majd elindul szépen lassan a szemközti falig. Eközben a többiek akármit kérdezhetnek tőle. Ha felhangzik egy kérdés, meg kell állnia, és válaszolnia kell. Egészen addig vallathatják, míg el nem éri a célját, vagyis a szemközti falat. Samu lett a kiválasztott. Ez azért is jó volt, mert ennek köszönhetően még jobban megismertük drámatanárunkat. Megtudtuk, hogy 37 éves, Füreden született, de már pár éve itt él Berkényben feleségével és kislányukkal. Valamint hogy természetesen nagyon szeret minket. Utóbbi válasz Noel kérdésére érkezett.

– Lezárásképpen pedig jöjjön egy bumm játék – mondta Samu, miközben újra körbeálltunk. – Ezen nincs mit magyarázni. Benjámin, kezdd el, légy szíves.

Benjámin pisztolyt formált a kezéből, és egy hangos bumm kiáltással lelőtte a szemben álló Noelt, aki ugyanígy tett Teóval. Lassan mindenki megértette a játék lényegét. Amikor mindenki belejött, átváltottunk intelligens bummra, ami annyiban különbözik a simától, hogy egy embernek be kell mennie a kör közepére, és akire irányítja a fegyverét, annak a két szomszédja fog egymással versenyezni, mégpedig abban, hogy mennyire gyorsan tudnak válaszolni a feltett kérdésre. A lassabban reagáló fél kiesik.

Elég sokáig játékban maradtam, viszont Linda gyorsabban tudott együttest mondani, úgyhogy onnantól kezdve már én is kívülről figyeltem az eseményeket. Az utolsó körben Jázmin színésznőnek Hannah Montanát mondta, de Ricsi nem fogadta el a választ. Így hát Linda győzött.

– Elsőre ennyi lett volna. Ezt az órát játékos bemelegítésnek szántam. A következő próbán nem tudok itt lenni, Szonja helyettesít, amíg távol vagyok – mondta Samu, miközben leültünk körben. – Remélem, nem ijesztettünk el titeket ezzel a tréninggel, és a következő alkalommal is számíthatunk rátok – fordult felénk.

– Mindenképp – nyugtattam meg mosolyogva, mire elégedetten végignézett a társaságon.

– Szonja ismertetni fogja a tanév menetét és a feladatainkat. Érdekes év előtt állunk. Kössétek fel a gatyát, fiúk, lányok! – zárta le az órát Samu, és a végszóra mindenki pakolászni kezdett, hogy visszarendezzük a termet a megszokott állapotába. A lányok már elvitték a székeket, így hát indultam, hogy levegyek egy padot a többiről. Már vittem is a tanári asztal elé, amikor Noel odalépett, és kikapta a kezemből.

– Ezt hagyd csak rám. A padok nehezek – mondta.

– Dehogy, elbírom, köszi! – feleltem, és már nyúltam volna a padért, mire feljebb emelte, ahol már nem értem el.

– Komolyan mondom, Elli. A székeket a lányok, a padokat a fiúk pakolják – ismertette a szokásrendet.

– Azt mondtad, Elli – lepődtem meg.

– Nem mondtam.

– De igen.

– Tényleg azt mondtam? Miért tettem volna?

– Nem tudom. De légy szíves, ne szólíts így! Idegesít.

– Komolyan? – élénkzöld szeme gyermeki ártatlanságot tükrözött.

– A legkomolyabban – feleltem ellentmondást nem tűrő hangon. Legalábbis annak szántam, de nem igazán sikerült.

– Nem rakod le? – kérdezte Benjámin közönyösen. Csak akkor tűnt fel, hogy Noel még mindig a magasba emelve tartja a padot, nehogy elérjem azt.

– Ha szeretnéd – vigyorgott rá Noel, miközben elindult a paddal a terem elejébe. – Viszlát, Elli! – intett vissza az ajtóból, majd Benjáminnal távoztak.

– Hát ez meg mi volt? – kérdezte Kinga felém nyújtva a táskámat.

– Fogalmam sincs – feleltem őszintén.

Miután elköszöntünk a többiektől, elhagytuk a termet, lerobogtunk a lépcsőn, és végre kiszabadultunk a suliból. Az eső szemerkélt, de nem bántam, sőt különösen jólesett az apró, nedves cseppek érintése a bőrömön. Az arcom lángolt. Miközben hazafelé mentünk, időnként bólintással jeleztem, hogy még mindig ott vagyok. A gondolataim azonban egészen máshol jártak, és ezt Kinga azonnal ki is szúrta.

– Te egyáltalán nem figyelsz rám – mondta, de a hangja nem volt szemrehányó. – Na, mit gondolsz?

– Nagyon más, mint amit elképzeltem, de jó értelemben. Egy csomó érdekes ember jár ide, akikkel nap mint nap összefutottam a folyosón, de fogalmam sem volt, hogy izgatja őket ez a világ. Pedig vannak, akik már elég régóta járnak a próbákra.

– Mint például Benjámin és Noel?

– Vagy Ricsi és Teó. A vörös hajú lánytól nem ráz ki a hideg? – kérdeztem.

– Gyilkos a pillantása, igaz? Nehezen fogad el másokat.

– Samunak elég határozott elképzelései lehetnek a tanévet illetően – váltottam témát.

– A nővérem régebben dolgozott vele, amikor még színjátszózott. Mindig dicsérte. Sok év tapasztalat van a háta mögött. A Kalliopét ő tette olyanná, amilyen. Meg persze Noel apukája is sokat segített neki.

– Benjiék vajon mióta színjátszóznak?

– Samuval már a gimis éveik kezdetekor együtt dolgoztak. De úgy tudom, előtte is jártak színjátszó körbe az általánosban. Sőt, Noel már hétéves kora óta foglalkozik a színészettel.

– Már tíz éve csinálja? – hökkentem meg.

– Bizony. Az apukája révén hamar bekerült ebbe a társaságba.

– Miért, ki az apukája?

– Hát Zsolti bá’, ki más? – hüledezett Kinga. – Kisanyám, te tényleg burokban élsz! A kedvenc irodalomtanárod Noel édesapja. Samuval együtt játszanak a Kalliopé felnőtt társulatában. Ő végzi az operatív feladatokat is a Szonja nevű drámatanárral együtt. Egyszer hallottam, hogy Benjámin azt mondta Teónak: legalább egy igazi irodalomtanárt ismerek, aki visszaadja a hitemet az oktatásban. Ha Zsolti bá’ nem lenne, lehúzhatnánk a rolót.

– Akkor Noel büszke lehet, hogy ennyire sokan szeretik az apukáját, és ilyen jól végzi a dolgát – töprengtem.

– Büszke is rá. Minden versenyre Zsolti bá’ készíti fel.

– Milyen versenyekre?

– Vers- vagy prózamondó, esetleg színjátszó. Akármilyen versenyen indul, megnyeri.

– Te honnan tudsz ennyi mindent róla?

– Innen-onnan hallottam pár dolgot.

– Szóval maximalista típus?

– Nem, épp ellenkezőleg. Mindent fél vállról vesz, mégis jó abban, amit csinál. Miért kérdezed?

Észre se vettem, hogy odaértünk Kingáékhoz. A suli és a házuk között megtett út mintha egy pillanat lett volna.

– Egyébként Benji mit művelt a próba elején? – tereltem el a szót. Élvezet volt nézni, milyen gyorsan tud színt váltani Kinga arca.

– Megmondtam, hogy idióta. Francia előtt is szokott furcsán viselkedni és indokolatlan dolgokat csinálni, de színjátszón egyáltalán nem kontrollálja magát. Olyan volt, mintha…

– Mintha teljesen felengedett volna? – fejeztem be a mondatot.

– Igen. Mintha abban a közösségben más lenne. Nyitottabb. Egész nap vissza kell fognia a valódi, túlmozgásos, hiperaktív énjét, és ott végre kiengedheti a gőzt.

– Lehetséges – hagytam rá.

– Gyanús vagy te nekem – kezdte Kinga azzal a tipikus detektívnézéssel, amit akkor vesz elő, ha elhatározza, hogy kiszimatolja az igazságot. – El vagy varázsolva, lélekben egészen máshol jársz – folytatta. – Már tíz perce itt állunk a ház előtt, sötét van, mindjárt esni fog és láthatóan fázol. De téged mindez hidegen hagy, vagy észre se veszed. Még mindig róluk beszélgetünk – analizálta a helyzetet Kinga.

– Bármire is célozgatsz, mindent tagadok – kezdtem. Tudtam, hogy nem sokáig kerülgeti a forró kását.

– Mi a véleményed Noelről? – tért a tárgyra Kinga. Akár fogadást is köthettem volna, hogy elhangzik a kérdés.

– Felettébb bosszantó – válaszoltam.

– De? – várt a folytatásra barátnőm.

– De aranyos, amikor mosolyog. Fülig ér a szája, és a szeme félhold alakúra húzódik össze – töprengtem.

– Teremtő! Ez a világ nyolcadik csodája! Odler Ella érdeklődést mutat egy hímnemű lény iránt – csapta össze a tenyerét, figyelmen kívül hagyva, hogy unottan forgatom a szememet. – Nem hittem, hogy ezt megérem, de az biztos, hogy a mai dátum piros karikás napként vonul be a történelembe – kacsintott rám titokzatosan, mire nevetnem kellett. – Láttam ám, hogy egymás mellett ültetek abban a bemelegítő játékban.

– Annak az egymásra hangolódás volt a célja – ismételtem Samu szavait, mintegy magamat mentve.

– Az mindegy. Letapizott! – kiáltotta.

– Ne ordíts, mert még kihívják ránk a zsarukat! – próbáltam csitítani. – Egyébként meg közlöm, hogy mindenki megfogta mindenkinek a lábát. Ez volt a feladat.

– Olyan volt, mintha Noel habozott volna megérinteni – tűnődött Kinga.

– A feladat úgy szólt, hogy koncentrálj az impulzusokra. Miért minket néztél?

– Én Benjámint néztem – mondta zavartan. – Na, nem folyamatosan, csak éppen rápillantottam. Ő viszont titeket figyelt. Odavonzotta a tekintetemet – magyarázta.

– Azt hiszem, hogy kicsit sok lesz a „ki kit nézett a feladat közben” témából – próbáltam lezárni a dolgot.

– Igazad lehet – mondta az előbbi felfedezésétől még mindig önelégült képpel.

– Na, jól van, Sherlock. Hosszú volt ez a nap, úgyhogy én mentem. Jó éjszakát! – köszöntem el.

– Azt mondta, kössük fel a gatyánkat, mert kemény és izgalmas évünk lesz. Kíváncsi vagyok, vajon ezt hogy értette – elmélkedett Kinga.

– Úgy, ahogy mondta. Izgalmas évünk lesz – feleltem elgondolkodva, és elindultam hazafelé.

3.

Másnap az osztályba lépve rá kellett döbbennem, hogy a társaság erősen deprimált. A fiúk a hátsó padokon versenyt horkoltak, a lányok többsége az anyagot nézte át, vagy csak ébredezett. Furcsa volt köztük lenni, annyira más élmények kavarogtak bennem az előző délután miatt. Rózi már megérkezett, így hát csatlakoztam hozzá.

– Elmehetnénk vásárolni délután. Anyu el tud vinni minket, és közvetlenül suli után indulhatunk is – vetette fel.

– Benne vagyok.

– Milyen volt a színjátszó? Élménybeszámolót! – követelte Rózi.

– Délután kifejtem, de most túl hosszú lenne.

– Szavad ne feledd! – figyelmeztetett. Ezalatt a legnagyobb szakértelemmel készítette legújabb karikatúráját a matematika-tanárnőről. Általában akkor tett így, ha valaki különösen felbosszantotta. Ezek szerint a múlt heti dolgozat nem sikerült valami fényesen.

Szerencsére még csengetés előtt befutott Kinga. Kedvenc évszakának tiszteletére előásta klasszikus barna, hosszú fazonú átmeneti kabátját, amely jól passzolt a szeme színéhez. Divatőrült barátnőm szanaszét álló barna göndörségéből két vékony fehér zsineg lógott ki, jelezve, hogy zenét hallgatott. Habár egyfelé lakunk, nem szoktunk együtt jönni suliba. A reggeli zenehallgatás nála létfontosságú rituálé. Nem mindegy, mit hallgat vagy kivel találkozik útközben. Mindennap más hangulatban érkezik meg, és mivel eléggé lobbanékony természet, sosem tudom előre, hogyan fog viselkedni és miért. De azt hiszem, ezzel nincs baj. Ilyen, és mi így szeretjük. Aznap sem hazudtolta meg magát, még le sem tette a táskáját, máris belekezdett:

– Neked minek van telefonod? Azt hiszed, az valami dísz? Vagy kabala? Tegnap a kedvenc írónőd három órán keresztül élőzött a neten, és te nem láttad. Felolvasott a legújabb kötetéből, egy csomó kulisszatitkot elárult. De ugye aki nem elérhető, annak hiába is küldök füstjeleket, semmi válasz.

– Jane Austin feltámadt? – Rózi kezében megállt a ceruza.

– Nem, a másik kedvence – legyintett Kinga.

– Te füstjeleztél? – kérdeztem döbbenten.

– Majdnem, de végül úgy döntöttem, inkább máskor hódolok a piromániámnak – enyhült meg a hangja. – Biztos lesz még élő kapcsolás, akkor elcsípheted.

– Jössz vásárolni délután? – kérdezte tőle Rózi.

– A hétvégét apánál töltöm, nem tudok menni.

– Kár – sóhajtott Rózi.

– Viszont azt hiszem, Ellának lesz mondanivalója – kacsintott rám cinkosan Kinga. Rózi kíváncsian meresztette hatalmas kék szemét.

– Délután mesélek a próbáról. Addig hagyjuk is a témát – zártam le.

Nyílt az ajtó, hőn szeretett matematikatanárunk jött be rajta. Rózi gyorsan a képletgyűjteményébe rejtette aznapi művét. A tanárnő a tőle megszokott módon lecsapta a naplót a tanári asztalra, majd elkezdte az órát.

Egész nap két dolgon járt az eszem. A színjátszón és a délutánon, amikor mesélhetek róla. Mivel volt min gondolkodnom, az órák fénysebességgel suhantak el, és azon kaptam magam, hogy túl vagyok rajtuk. Épphogy kiléptünk az iskola kapuján, ismerős arcok közeledtek az ebédlő felől. Teó, Benjámin és Noel hármasa sétált az iskola felé. Valami poénon nevettek, Noel hátba veregette Teót.

– Helló, sziasztok – köszönt Noel, a másik kettő ugyanígy tett, majd bementek a kapun.

– A fekete hajú nem Benjámin volt? Tényleg rajzfilmfigurás pólót hord? – kérdezte Rózi, aki szintén járt franciára.

– Nem őt figyeltem – válaszoltam meggondolatlanul.

Mire kimondtam, már meg is bántam. Rózi kérdőn nézett rám.

– Mi? – vonta fel szemöldökét.

– Csak… nem Benjámint néztem.

– Hanem? A magas fekete pulcsist? – érdeklődött Rózi.

– Noelnek hívják, ő is színjátszós – adtam meg magam végül. Ez nem tartott sokáig.

– Szóval, miért is figyeltél rá? – kérdezte Rózi.

– Nem tudom. Tegnap láttam először.

– Na jó. Mi történt? – kezdte Rózi, miközben bekanyarodtunk az utcájukba.

– Ez hosszú lesz – sóhajtottam.

– Előttünk az egész délután.

Mikor megérkeztünk Róziékhoz, border collie házőrzőjük hangos ugatással és vehemens farokcsóválással üdvözölt minket. Annak a kutyának az orrom a kedvenc játékszere, valahányszor meglát, el akarja távolítani a helyéről.

Miután ledobtuk a cuccainkat az étkezőben, pár perc múlva már a kocsiban ültünk úton a bevásárlóközpont felé. Rózi anyukája éppen rádiót hallgatott, így látszólag nem figyelt ránk. Mindent részletesen elmeséltem az első színjátszónkról. Attól kezdve, hogy beléptünk az ajtón és Noel kifigurázta Samut, azon keresztül, hogy milyen gyakorlatokat csináltunk, egészen az értelmetlen szóváltásig.

– Hát ez elég furcsa. Nem hallott még a női egyenjogúságról? – bosszankodott Rózi.

– Tessék?

– Nem engedte cipelni a padot. Pedig te is elbírtad volna – méltatlankodott még mindig.

– Nem az a lényeg, hanem, hogy aranyos volt tőle – szólalt meg Rózi anyukája váratlanul. Úgy tűnik, mégis hallotta a beszélgetést.

– Azért Benjámin viszi a prímet – vigyorogtam.

– Ne is mondd! Tényleg nyaldosott egy széket!? – kérdezte Rózi.

– Sajnos igen. Túlságosan is önfeledt volt. De nemcsak ő, hanem mindenki. Mintha teljesen máshogy viselkednének ott, mint az órákon. Mindenki felengedett, és mert fura dolgokat tenni, amiért máshol talán megszólták volna. Ott mindenki egyformán bolond. Talán éppen ez tetszik a legjobban.

Betértünk egy cipőboltba Rózi kérésére, amíg anyukája felvásárolta a szomszédos bioboltot. Folyamatosan cseréltük a felpróbált csizmákat azokkal, amiket még szeretett volna megpróbálni. Miközben a szebbnél szebb lábbeliket rakosgattuk vissza a polcra, megint elkalandoztak a gondolataim.

A színjátszás annyira másnak tűnt, mint bármi, amit eddig kipróbáltam. A zenélés miatt nagyon sok embert megismertem, megszerettem, és azóta is érdeklődtem minden csellós hangverseny után, vissza-visszajártam, ha alkalom nyílt közös zenélésre. Mindig is kerestem a nekem való önmegvalósítási eszközt. Mi van, ha épp a színházban találom meg, amit keresek?

Iskolánk minden év márciusában rendez egy úgynevezett kulturális bemutatót, hogy ezzel a pár órás műsorral ismét háromszázhatvanöt napra kielégítsék a művészetek iránt érdeklődő diákközösség kíváncsiságát. Ezen a rendezvényen tavaly a színjátszó csoport tagjai is szerepeltek Örkény-egypercesekből összeállított kiselőadásukkal. Akkor gondoltam rá először, hogy milyen jó is lenne nem a nézőtérről figyelni az eseményeket, hanem részese lenni az előadásnak, együtt játszani az emberekkel. Kingában is hasonló gondolatok motoszkálhattak, mert nem sokkal ezután elment a Független Színházak Találkozójára.

Egy telitalpú és egy tűsarkú cipő kicserélése között azon kaptam magam, hogy számolgatom a napokat csütörtökig. Így teltek a percek, míg végül a Rózi feje fölötti polcon megláttam a cipőt, amiről biztosan tudtam, hogy szükségem van rá. Egy bézs színű telitalpú fűzős bokabakancsot. Közösen úgy döntöttünk, hogy megérdemlem. Kifizettük a cipőket – Rózi is beszerzett magának egy fekete csizmát –, majd a parkoló felé vettük az irányt, ahol Rózi anyukája már várt minket.

Régen besötétedett, mire hazaértem. Szombaton sorozatmaratont tartottunk a bátyámmal, vasárnap pedig Kingával megsétáltattuk Dagit. A nap nagy része viszont tanulással telt. Nem könnyű a tizenegyedik, pláne nem a Jedlikben. A mi sulink alapvetően reálgimnázium, és néha kifejezetten az az érzésem, hogy csak Einstein-leszármazottak járnak ide. Mivel az igazgatónk matekszakos volt, ezért nagy figyelmet fordított a reáltantárgyak oktatóira, gondosan megválogatta őket. Így Zsolti bácsit, az egyetlen igazán jó magyar tanárt az iskolában különleges tisztelet övezte, mivel rajta kívül – a város kulturális atmoszférájának ellenére – nem sok esélye volt a Jedlikben egy irodalomszerető diáknak kibontakozni. És pontosan ezért örültem annyira a színjátszónak. Fogalmam sem volt, mi sül majd ki az egészből, de feltett szándékom volt kideríteni.