Fern Britton

Cornwall asszonyai

ULPIUS BARÁTI KÖR

BUDAPEST

A mű eredeti címe: Daughters of Cornwall

Fordította: Debreczeni Kinga

Copyright © 2020, Fern Britton

Hungarian Translation © Devreczeni Kinga, 2022

© Művelt Nép Könyvkiadó, 2022

ISBN 9786156186829

Az e-book formátumot előállította:

www.bookandwalk.hu

BEVEZETÉS

Caroline, Callyzion, Cornwall

Napjainkban

Állítólag a sors ismétli önmagát, és a családra jellemző hibák, gyengeségek generációk hosszú során át öröklődnek, mígnem végre valaki – akár évszázadok múltán – megszakítja a kört. Ez történhet úgy, hogy egy egészen más jellemhibát visz be a családi rendszerbe, vagy éppen úgy, hogy friss vérvonal keveredik az egyébként kaotikus génállományba. Lehetetlen megjósolni.

Akárhogy is, biztos vagyok benne, hogy ez a jelenség minden családban megfigyelhető. Amióta világ a világ, a nők hősiesen küzdenek az élet megpróbáltatásaival. Mennyi tönkrement házasság! Mennyi összetört szív! Mennyi féltve őrzött titok!

A történet, amelyet most elmesélek, a születésem óta kísér. Gyermekként olykor akarva, olykor akaratlanul kifüleljük a felnőttek beszélgetéseit, akik – a jelenlétünkről megfeledkezve – megdöbbentő történeteket osztanak meg egymással, régi titkokról lebbentik fel a fátylat.

Ezek a történetek vízbe hajított kő módjára tovagyűrűznek, és észrevétlenül beszivárognak az életünkbe, beépülnek, leülepednek.

Keményen megdolgoztam mindenért.

Szó szerint mindenért.

De nem panaszkodom.

Nem mondhatnám, hogy anyagias lennék. Özvegy vagyok; addig nyújtózom, ameddig a takaróm ér. Látom, s elfogadom, hogy a gyönyörű lányom kamaszból felnőtté cseperedik, és immár a maga útját járja. Bízom benne, hogy megtalálja majd a megfelelő férfit, megállapodik, csodálatos anya és nagyszerű feleség válik belőle. Olyan, amilyen én voltam.

Amilyen az anyám volt. Bizonyos szempontból.

Amilyen az anyám anyja, Clara, sohasem volt.

Clara ragyogó nő volt, erős és szenvedélyes, aki egyetlen szabály szerint élte az életét: „Az ember csak akkor hazudjon, ha kivételesen jó a memóriája.”

Ha valaki, hát ő megtapasztalta, hogy ez milyen fontos…

Mostanáig halvány fogalmam sem volt minderről, de amikor nemrégiben tudomást szereztem a múltbéli eseményekről, bevallom, megrázó felismerésekre jutottam.

Borzalmas volt elveszíteni az anyámat. Borzalmas volt a férjem betegsége és halála. Büszke vagyok rá, hogy kifelé nyugalmat tudtam mutatni, és büszke vagyok a gyászban megtapasztalt belső erőmre is.

Mindez addig tartott, amíg véletlenül ki nem hallgattam két hölgy beszélgetését a templomban. Rólam volt szó.
Az egyikük azt mondta, nincs bennem semmi érzelem, mire a másik kontrázott, mondván, hogy én vagyok a megtestesült közöny. Ezenkívül szó esett még valamiről, amire gondolni sem akarok, annyira fájt. Kegyetlenül fogalmaztak. Kárörvendő nevetésük mind a mai napig a fülemben cseng.

Borzalmasan hiányzik a férjem. A kedvessége, az odaadása, a sikeressége… Megmászta a munkahelyi ranglétrát, és olyan életet teremtett nekem, amilyenről mindig is álmodtam. Drága Tom!

Pontosan tudta, milyen nehéz volt apa nélkül felnőnöm, és mennyit küszködtem azért, hogy normális életem lehessen a bizonytalanság után, amit anyám mellett kellett megélnem.

Persze mostanára mindez a múlt ködébe vész, mert egy újabb, sötét családi titokra derült fény. Nem csak anyámnak voltak titkai. Mindenesetre az egyik az volt, hogy házasságon kívüli kapcsolatból esett teherbe.

Kiderült, hogy mindaz, amit igaznak hittem, hazugság.

Pár napja az ajtóm előtt megjelent egy ember. Szokatlan tárgyat hozott, egy hatalmas hajóládát. Akkoriban készült, amikor az emberek még inkább hajóval utaztak, és ha módjukban állt, messzire kerülték a repülőgépeket. A férfi nyújtotta a papírt, hogy írjam alá.

– Nagy utat tett meg a csomag, mire ideért – jegyezte meg, mintha személyesen érintené a dolog. – Malajziából jött, Szingapúron és Kenten át, ahogy nézem. És rohadt nehéz.

– Biztos benne, hogy nekem címezték?

– Maga Caroline Bolitho?

– Igen, ez a leánykori nevem.

– Akkor tehát maga a címzett. Az első utam a callyzioni plébániára vezetett, ahol a hölgy azt mondta, hogy egyetlen Bolithót ismer, és az maga. Ő adta meg a címét – tétovázásom ellenére a kezembe nyomta a papírt, hogy írjam alá.

– Írja rá a nevét nyomtatott betűkkel, és egy aláírást is kérnék. Ki tudja, hátha hulla van a ládában – felkacagott, de amint rávillantottam azt a bizonyos veszedelmes tekintetemet, azonnal elhallgatott. Nem csoda, ugyanis ettől a nézésemtől a lányomnak és annak idején a férjemnek is inába szállt a bátorsága.

Aláírtam, hogy átveszem a csomagot. Szélesre tártam az ajtót, hogy a férfi becipelhesse az előszobába.

– Sajnálom, hölgyem, de a munkám mindössze annyi, hogy kézbesítem a küldeményt. A küszöbig. Sajnos ez a szabály. Viszlát! Ó, egy pillanat! – kotorászott az inge zsebében. – Tessék, erre szüksége lesz. A láda kulcsa – átadott egy kis barna borítékot, és faképnél hagyott a rejtélyes csomaggal.

Mire sikerült bevonszolnom a ládát a nappaliba, úgy gondoltam, jobban járok, ha iszom egy kávét, hátha sikerül belőle lelkierőt merítenem, hogy kinyissam. Tele voltam gyanakvással. Mi lehet benne? Mit rejt a titokzatos láda? És egyáltalán: ki küldhette?

Bekaptam a két kekszet, amit aznapra engedélyeztem magamnak, elöblítettem a kávéscsészét, és az edényszárítóra tettem.

– Gyerünk, Caroline – biztattam magam. – Eljött az idő…

Visszamentem a nappaliba. Minden oldalról alaposan szemügyre vettem a ládát, megcsodáltam a ráragasztott matricákat. a legtöbbjük régi volt, és szinte olvashatatlan, de az elülső oldalon nyomtatott betűkkel jól kivehetően ott állt egy név. Visszamentem a konyhába, kerítettem egy porrongyot és elővettem a bútortisztítószert.

A láda bőrből volt, és amint eltávolítottam róla a rárakódott piszkot, újra eredeti fényében ragyogott. Előbukkant három betű: E., H. és B., illetve a Penang-szigeten lévő gumiültetvény címe. Malajzia. A monogramot azonnal felismertem. Ernest Hugh Bolitho, a nagyapám. Anyám apja. Mindössze annyit tudtam róla, hogy a hetvenes években halt meg, Penangon. Valamikor odaköltözött, és soha többé nem tért vissza a családjához.

Folytattam a láda tisztogatását, míg végre tényleg eredeti pompájában csillogott az egész. Bár régi volt, ragyogott. Az elmúlt időszakban annyi mindent rótt rám az élet, hogy a múlttal való szembesülés lehetőségét egyszerre éreztem rémisztőnek és furcsamód megnyugtatónak. A családi ügyeket évekkel ezelőtt az elmém leghátsó zugába száműztem, és egyedül Tomnak beszéltem a születésem körülményeiről.

Sokszor eltűnődöm, vajon az őrizgetett titok tett-e ilyen szokatlanul távolságtartóvá.

Tom volt az első barátom. Őszintén csodálkoztam, amikor odajött hozzám az egyik húsvétvasárnap, a mise után beszélgetni. A szülei az anglikán egyház ritualista szárnyának hívei voltak, és olyan otthont teremtettek a családnak, amilyenre gyerekkoromban mindig is vágyakoztam.

A láda már majdnem teljesen tiszta volt. Még mindig csiszatoltam, noha már rég nem volt mit lepucolni róla.

Nem halogathattam tovább: eljött az ideje, hogy kinyissam.

ELSŐ RÉSZ

ELSŐ FEJEZET

Clara, úton Kentből a cornwalli Callyzionba

1918. december, egy hónappal azután, hogy az első világháború fegyverszünettel véget ért

Tegnap éjjel érkeztem meg Kentből.

Egymagam.

Amint megkaptam Bertie anyjától a levelet, nem volt választásom: mennem kellett. Összecsomagoltam. Éreztem, hogy erősnek kell lennem. Megcsókoltam Philippát és Mickey-t, megígértem, hogy nemsokára visszatérek, majd hátat fordítottam, becsuktam magam mögött az ajtót, és elindultam a vasútállomásra. Nem akartam, hogy sírni lássanak. Meggyötört szívem immár képtelen volt újabb sorscsapást elviselni, érzéketlenné vált. Mégis, a lelkem legmélyén egy hang valósággal üvöltötte, hogy forduljak vissza, ne vágjak bele ebbe az őrült kalandba. Megtorpantam, és kis híján valóban vissza is fordultam, de mindenképp találkozni akartam Bertie családjával, amely akár az én új családom is lehetett volna. A vágyam legyőzte a józan eszemet.

Londonban, a Paddington állomás környékén találtam egy panziót.

– Csak egy éjszakára maradok – mondtam a fanyar ábrázatú tulajdonosnőnek. Válaszképp a mögötte lévő falragaszra bökött. Hat után tilos a zajkeltés, a férfi vendégek hölgyeket nem fogadhatnak, reggeli nyolckor, és a számlát előre kell rendezni.

Kifizettem a pénzt, amit kért. A nő felkísért az emeletre.
A szobám az épület elülső részében volt, az erkélyéről a stukkóval díszített fehér házakra lehetett látni. Kellemes szállásnak tűnt.

Nem aludtam jól, és korán ébredtem. Attól tartottam, hogy lekésem a 7.35-ös cornwalli vonatot. Gyorsan megmosakodtam, és felöltöztem, végigtipegtem az ütött-kopott rongyszőnyegen, ami épphogy csak eltakarta a töredezett fapadlót. Szerencsére nem nyikorgott.

Lementem a földszintre. Odakint még sötét volt. Egy íves erkélyablakon át bekukkantottam egy étkezőbe. Reggelihez volt terítve. Amióta elindultam Kentből, egy falatot sem ettem, mégsem voltam éhes.

Gyors léptekkel haladtam a pályaudvar felé. A hideg reggeli levegőben a lélegzetem kis párafelhői gomolyogtak.
A Paddington pályaudvar a távolban derengett. A hozzám hasonló utazók számára fáklyaként fénylett a sötétben, hívogatón ragyogott.

Noha még nem kelt fel a nap, a pályaudvaron nagy volt a sürgés-forgás. Az érkező ingázók hosszú sorokban áramlottak ki az utcára és a földalatti állomása felé. Csinos, fiatal munkásnők, idősebb urak, keménykalapban és bársonygalléros kabátban, és egyenruhás fiatalemberek. A katonák némelyike mankóval jár, mások megcsonkítva, félkarúan, egyikük sötét szemüvegben, fehér bottal. Gombócot éreztem a torokomban, s nyeltem egy nagyot. Mindegyiküket alaposan szemügyre vettem. Lehet, hogy Bertie velük szolgált? Lehet, hogy ezek a fiatalemberek találkoztak vele? Lehet, hogy együtt harcoltak? Talán van valami hírük róla? Látták, amint azokat a hosszú és szeretetteljes leveleket írta?

A vak katonát egy idősebb nő fogadta, megfogta a karját és a nevén szólította.

– Anyám!

Elfordultam; úgy éreztem, a jelenet túl bensőséges, és nem való bámészkodnom.

– Megengedi, hölgyem? Szabad a táskát? – kocogtatta meg a vállam egy hordár.

Összerezzentem.

– Nem, köszönöm – magamhoz szorítottam a táskám, és elindultam a megfelelő vágányhoz.

Életem leghosszabb vonatútja állt előttem. Bertie-vel sokszor beszélgettünk arról, hogy milyen nagyszerű lesz végre találkoznom a szüleivel, az öccsével és a húgával.

– Piknikezünk egyet a tengerparton. A homokdűnék és a sziklák közt összegyűlt vízben kis rákok és apró tarisznyarákok tanyáznak. Szeretsz úszni?

– Még nem próbáltam – feleltem.

– Megtanítalak – mondta, és átkarolta a derekam. – Eleinte hideg lesz, de majd megmelengetlek.

Sosem ismertem nála kedvesebb embert.

A hajamba csókolt:

– Odalesznek érted a szüleim.

Nagyon feszült voltam. Megtaláltam a vágányt, a vonat már bent állt.

Nem sokon múlt, hogy sarkon forduljak, és visszamenjek Kentbe, a két emberhez, akiket igazán szerettem. Szorítást éreztem a mellkasomban, aggodalom öntött el, pánikközeli állapotban voltam. Vajon talál majd bennem kivetnivalót Bertie családja? Vagy azonnal elfogadnak, mintha én is közülük való lennék? Persze az is lehet, hogy rokonszenvesnek találnak, de vajon én kedvelni fogom-e őket?

A kocsik egyik oldalán hosszú folyosó húzódott, a másikon hatszemélyes fülkék sorakoztak egymás mellett.

– Elnézést – léptem oda az egyik vasutashoz. Sípot és zászlót tartott a kezében. – Megmutatná, melyik a C kocsi? A kettes fülkébe szól a jegyem.

A férfi le sem vette a szemét a vágány mellett sürgölődő utasokról.

– A következő lesz az.

– Köszönöm – könnyen megtaláltam. A vagon nyitott ajtajára ragasztott papírfecnin hirdette a felirat: C kocsi.

Felszálltam, balra fordultam, és meg is találtam a fülkémet. Üres volt. Hála az égnek! Semmi kedvem nem volt ismeretlenekkel bájcsevegni.

Az ablak mellé ültem, menetirány szerint. A táskámat magam mellé tettem az ülésre, és reménykedtem, hogy elterpeszkedésem elriasztja majd az utastársakat.

Levettem, összehajtottam és a táskámra tettem a kabátomat és a kesztyűmet is. Méretes barikádot emeltem! Miután elhelyezkedtem, kipillantottam az ablakon. Az emberek a peronon búcsúzkodtak; a nőknek csók járt, a férfiaknak kézfogás.

– Majd megírom, hogy alakulnak a dolgok.

– Hiányozni fogsz.

– Remélem, mielőbb viszontlátjuk egymást!

– Szeretlek.

Elgondolkodtam, mi lehet a történetük. Oly sok ember, mind mosolyognak, de ki tudja, mi jár az eszükben, mi rejtőzik a mosolyuk mögött.

Észrevettem, hogy egy idősebb férfi tör utat magának a tömegben. Láthatóan egyedül utazik. Meglehetősen alacsony volt, rövid, borzas bajuszt viselt, a hóna alatt egy újság. Nagy dérrel-dúrral ráncigálta maga után a bőröndjét. Első látásra ellenszenves volt. Áradt belőle az arrogancia és a kivagyiság, mint a férfiakból általában. Látszott, hogy a megfelelő kocsit keresi. Egy pillanatra találkozott a tekintetünk, majd elhúzódtam az ablaktól és hátradőltem. Felemelte a kezét, és bekopogott az ablakon.

– Ez a C kocsi? – kiáltotta.

A cipőm orrát vizslattam, és úgy tettem, mintha nem hallottam volna.

Erre dörömbölni kezdett.

– Ez a C kocsi? – kiáltotta még hangosabban, mintha legalábbis süket lennék.

Kénytelen voltam válaszolni:

– Igen.

– Miért nem mondta meg elsőre? – megcsóválta a fejét, majd lehajolt a nehéz bőröndjéért.

Pár másodperc múlva elhúzta a fülke tolóajtaját és becsörtetett.

– Phű – fújtatott. Úgy éreztem, mintha egy szusszanásra magába szívná és kifújná a helyiség levegőjét. – Szeretem, ha nincs tömeg a fülkében – ledobta a táskáját a padlóra. Nyilván még jobban elterpeszkedik majd, mint én.

Köhögve, szuszogva felrakta a bőröndjét a táskám mellé, és ezzel máris bekerített.

Mindvégig rezzenéstelen arccal bámultam ki az ablakon. Azt mindenesetre sikerült elérnem, hogy mellém nem tud leülni. Csak nem fog szemben letelepedni?! Vagy mégis? Anélkül, hogy elfordítottam volna a fejem, a szemem sarkából néztem, mit csinál. A kabátja ujjával leporolta keménykalapját, nyilván azzal a céllal, hogy felhívja magára a figyelmem és szóba elegyedjek vele. Némaságba burkolództam.

Feltette a kalapját az ülés fölötti polcra. Majd a kabátja következett. Levette és akkurátusan összehajtotta. Végül lesöpört egy képzeletbeli szöszt a zakójáról, és leült. Pontosan velem szemben. Hiába reménykedtem, mégis megtette. Kis híja volt, hogy összeérjen a térdünk.

– Na – kényelmesen elhelyezkedett, és kinyitotta az újságját –, így már mindjárt más. Csodás időnk van az utazáshoz, nem igaz?

Nem feleltem. Eszem ágában sem volt cseverészni. Tüntetőleg ismét kinéztem az ablakon. Különben is, mi az, hogy csodás időnk van az utazáshoz? A pályaudvar tetejétől nem is lehet látni az eget, fogalmunk sincs, hogy felkelt-e már a nap, és a peronon ácsorgó emberek lélegzete kis párafelhőkben gomolyog a hideg levegőben.

– Ha nincs ellenére, kinyitom az ablakot – mondta. – Nem szeretem a bezártságot – letette az újságot, és felállt. Arrább húztam a lábam. Megragadta a bőr ablaklehúzót, és nagy csattanással leengedte az ablakot. Visszaült. – Na, így már sokkal jobb.

Az égő szén és a korom illata, a poggyászokat pakoló hordárok kiáltásai és a decemberi jeges levegő beáramlott a fülkébe.

Megfordult a fejemben, hogy felveszem a kabátom, de attól tartottam, hogy ez újabb beszélgetési kísérlethez vezethet.

Éreztem, hogy bámul. Szemüvegének félkör alakú lencséjén át méregetett.

– Ahogy elnézem, magának is jót tesz egy kis friss levegő – mondta. – Már megbocsát…

– Köszönöm, remekül vagyok.

– A végállomásig utazik, ugye?

– Tessék?

– Penzance-ig megy?

– Nem – lesütöttem a szemem. Bársony kézitáskámban volt a jegyem, a pénztárcám, a zsebkendőm, a rúzsom és a cigarettám. Arra gondoltam, bölcs ötlet lett volna, ha egy könyvet vagy magazint is hozok magammal.

– A végállomásig megyek – folytatta. – A fiamat látogatom meg. Most tért vissza Franciaországból. Túlélte, hála istennek. Igaz, néhány ujja odalett. Valóságos csoda, nem gondolja?
A kezében robbant fel egy gránát! Tizedesként szerelt le. Épp, mint a nagyapja, annak idején, a krími háborúban. Nagyon büszke rá, nekem elhiheti. Egyébként ismerős Penzance-ban?

Megráztam a fejem, megint kinéztem az ablakon, s magamban azért fohászkodtam, hogy végre abbahagyja. Imám azonban nem talált meghallgatásra.

– Rémes dolog ez a háború! Azt mondják, azért kellett megvívni, hogy ezzel végleg véget vessünk a háborúskodásnak – felemelte az újságot, és felém intette vele. – Sok fiatalember odaveszett. Legtöbbjük hősi halált halt. No, persze a katonai szolgálatot lelkiismereti okból megtagadókról jobb, ha nem beszélünk – hangosan szipogott. – Gyáva nyulak! – méltatlankodva csóválta a fejét. – Önző, semmirekellő népség! Nem kellett farkasszemet nézniük az ellenséggel, ugye? Nem bizony. És közben mi történt? Egy egész nemzedéket elveszítettünk. Azt a sok bátor fiút! A legjobbak, a legokosabbak mind odavesztek.

Megszorítottam a táskám, és ujjaimmal a bársonyát simogattam. Már vagy ezerszer hallottam ilyesféle okfejtést. Az emberek csak beszélnek, hablatyolnak, miközben sokuknak egyáltalán nincs személyes érintettségük. Bátorítólag paskolgatják a kezem, elmondják, hogy nagyon büszkének kell lennem Bertie-re, én pedig legszívesebben üvöltenék velük. Legszívesebben az arcukba vágnám: Persze hogy büszke vagyok rá! Bolondok!

Most is felizzott bennem az harag, ökölbe szorítottam a kezem, és reménykedtem, hogy képes leszek uralkodni magamon.

A férfi folytatta:

– Tény, hogy megnyertük a háborút, és végül is ez fontos.

– Kérem, hagyja abba – mondtam emelt hangon. A vehemenciámon magam is meglepődtem.

Lefagyott az arcáról a mosoly és döbbenten nézett.

– Hogy mondja? Ne említsem a háborút? Csak beszélgetni akartam – hebegte. – Merő udvariasság. A minap magyaráztam a feleségemnek, hogy mindenről a szüfrazsettek tehetnek. A mai fiatal nőknek már fogalmuk sincs róla, hogy kell kellemesen társalogni. No, persze mentőautót vezetni, azt igen! Azt hiszik, mindent meg tudnak csinálni, amit a férfiak – hirtelen elhallgatott, mintha eszébe jutott volna valami. Lassan bólintott. – Ó, már értem… maga is elveszített valakit, ugye? Valakit, aki igazán kedves volt a szívének… Én messziről kiszúrom az ilyesmit. Nagyon sok nő került hasonló helyzetbe, sok szerelmes asszony maradt magára. Hát, tudja, nem hiszem, hogy valaha is férjhez fog menni. Most, hogy a fiatalemberek mind odalettek… Örökre odalettek. Nagyon sajnálom.

Ez volt az a bizonyos szikra, ami lángra lobbantotta a haragomat.

– Hogy merészeli? Hogy merészel így beszélni velem? Hiszen semmit sem tud rólam!

– Jól van, jól van, na! Azért ne harapja le a fejem! A gyász, igen, az teszi ezt, kedvesem. A gyásztól a nők kifordulnak önmagukból.

– Fogja be a száját! Fogja be a száját, menjen ki ebből a fülkéből, de mielőtt kimegy, csukja be azt a nyomorult ablakot – egyre hangosabban és indulatosabban beszéltem.

– Teringettét! – morogta, miközben összeszedte a holmiját. – Úgy látom, jobban járt az a szerencsétlen flótás, hogy otthagyta a fogát, semhogy egy ilyen szipirtyót kellett volna feleségül vennie. Fogadni merek, nem lesz magának még egyszer akkora szerencséje, hogy kifogjon egy ilyen férfit – felállt, vette a kalapját és a kabátját. – Megyek, és keresek egy kedvesebb útitársat, ha már egyszer maga olyan, amilyen.

A peronról behallatszott, hogy a vonat utolsó ajtaját is becsukják, a peronőr éleset sípolt, és a vonat elindult. A szószátyár férfi megtántorodott, és csaknem rám zuhant. Ellöktem magamtól, mire előreesett, és megütötte magát a bőröndje sarkában. Esés közben kiejtette az újságot a kezéből. Feltápászkodott, és megdörgölte a vállát.

Felvettem a padlóról az újságot, és odadobtam neki.

– Szánom azt a szerencsétlen asszonyt, aki magához ment feleségül.

Megcsóválta a fejét, de egy szót sem szólt. Kiment a fülkéből.

Magamra maradtam, végre nyugtom volt. Becsuktam az ablakot és elővettem a retikülömből a zsebkendőmet. Dühösen letöröltem a könnyeimet, amikor egy újabb rázkódás után a szénnel és gőzzel hajtott vonat hatalmas kerekein kigördült az állomásról. A gyász és a düh könnyeit hullattam még egy órán át. Nagyon zavart, hogy mindez nyilvános helyen történik, de annyi előnye mégis volt, hogy az utasok, akik időközben elhaladtak a fülkém mellett, mind úgy döntöttek, hogy máshol keresnek helyet maguknak.

Hosszú órákkal később a szerelvény végre átpöfögött a Tamar folyó felett átívelő, Brunel által tervezett hatalmas vasépítményen, a Royal Albert hídon, s immár Devonból Cornwall felé vettük az irányt.

MÁSODIK FEJEZET

Clara, Callyzion

1918. december

A hideg ablaküvegnek támasztottam a homlokom, és valósággal szívtam magamba a táj látványát, amelyről Bertie már számtalanszor mesélt. Annak idején fáradhatatlanul sorolta a cornwalli vasútállomások romantikus csengésű neveit.

– Amikor átmész a hídon, Saltashba érkezel. Ez Cornwall kapuja.

– Honnan ered a Saltash elnevezés? – kérdeztem.

– Fogalmam sincs. Mindenesetre Saltash után a következő település St Germans, azután Menheniot, Liskeard…

A szavába vágtam:

– Biztos, hogy képtelen vagyok megjegyezni ezeket a neveket! Csak annyit mondj, hol kell leszállnom.

– Máris rátérek, te kis türelmetlen – viccesen sóhajtott egy nagyot, és folytatta: –, szóval Saltash, St Germans, Menheniot, Liskeard, és azután Bodmin. Bodminban foglak várni.

– Csakugyan? – Az elaingi kis lakásunkban, az ágyon heverésztünk. – Ha jobban belegondolok, még soha életemben nem várt senki sehol.

– Hát micsoda pancser lennék, ha nem mennék az én drága menyasszonyom elé, amikor akkora utat tett meg csak azért, hogy találkozzon velem?

– Hát, igaz, ami igaz, tényleg nagy pancser lennél – mosolyodtam el.

Magához húzott és adott egy puszit a homlokomra. – Alig várom, hogy végre találkozz a családommal. Apám egészen odalesz érted. Anyám is, de valószínűleg eleinte nem mutatja majd ki. Az ismeretlenekkel mindig bizalmatlan. Amyvel viszont biztos, hogy hamar összebarátkoztok. Mindig is szeretett volna egy lánytestvért. Ernest öcsém olykor dagályosan nagyképű, de valójában rendes gyerek.

– Nagyon várom már, hogy megint egy családhoz tartozzam.

– Te vagy a legbátrabb lány, akit ismerek – a karjába zárt és megölelt. – Én kis édes mókuskám…

Be kell vallanom, bár nem vagyok rá büszke, hogy nem voltam teljesen őszinte Bertie-vel, ami a gyerekkoromról szóló történeteket illeti. Szükség törvényt bont, ugyebár.
– A szüleim igazán csodálatosak voltak – füllentettem –, és nagyon hiányoznak. Mindennap gondolok rájuk, és úgy érzem, nagyon örülnének, ha tudnák, hogyan alakult a sorsom – nos, kétségtelenül szánalmasan viselkedtem.

– Gondolod, hogy meg lennének elégedve velem? – kérdezte.

– Ó, Bertie – mosolyodtam el –, egészen odalennének érted.

A kalauz ismét végigjárta a vonatot, ahogyan eddig minden állomás előtt.

– Bodmin Road. A következő állomás Bodmin Road – készülődni kezdtem a leszálláshoz.

A peronon állva néztem, amint a szerelvény tovarobog Penzance felé, és eltűnik a távolban. A nap már lement, és a cornwalli téli szél hűvösen simított végig a kézfejemen. Nagyot szippantottam a jó illatú levegőből.

Bertie annak idején azt mondta, errefelé olyan meleg van, hogy akár pálmafákat is lehet ültetni. – Csak viccelsz! – kacagtam.

– Nem viccelek – felelte. – Van egy a kertünkben. Majd megmutatom.

Fogtam a táskámat, elsétáltam a fekete-fehérre festett váltótorony mellett a jegypénztár felé, amerre a TAXI feliratú tábla mutatott. Még ekkor is pislákolt bennem a remény, hogy Bertie fog várni. Mit nem adtam volna érte! Elképzeltem, hogy hosszú, karcsú lábán könnyedén szalad felém. Felkap, erős karjába von, és olyan magasra emel, hogy a feje búbját is látom. És persze mindkettőnkben izzik a szerelem.

– Elnézést, kisasszony – egy tányérsapkás férfi lépett hozzám. – Maga Miss Carter?

– Igen.

– Mindjárt gondoltam. Egy kissé elveszettnek tűnik így, egymagában – kedves arca volt, de hiányos fogsora. – Üdvözlöm Cornwallban – nyújtotta a kezét. Száraz tenyere és erős, határozott kézfogása volt.

– Én viszem taxin Callyzionba. Chewton a nevem. Állok szolgálatára. A bőröndjét, ha megengedi, kisasszony.

– Köszönöm. Bolitho atya megírta, mi történt. Nagyon kedves mindkettejüktől…

– Nem tesz semmit, kiasszony. Beteszem hátra a csomagját, s talán beülhetne előre, mellém. Ott melegebb van.

Chewton ismerte a környéket, mint a tenyerét. Csak úgy ömlött belőle a szó, réges-régi történeteket mesélt a házakról, amelyek mellett elhaladtunk, s megmutatott néhány boltot is, hátha alkalomadtán kedvem lesz betérni.

– Itt a posta, és egy igen előkelő ruhaüzlet, hölgyeknek. Nem ér fel a londoni boltokkal, de biztosan talál majd valami kedvére valót. Mrs. Chewton a lelkemre kötötte, hogy ezt mindenképp mondjam meg magának.

Hirtelen megszólalt bennem a vészcsengő.

– Sokan tudnak az érkezésemről?

– Meghiszem azt! Az egész falunépe magáról beszél.
Mr. Herbertet mindnyájan nagyon szerettük. Hiányzott nagyon, amikor odavolt a malajziai ültetvényen. Micsoda dolog, különben is – Chewton rosszallóan ingatta a fejét –, Malajzia. Uramatyám! Tudja, hogy mi volt a házikedvence? Egy majom!

Úgy éreztem, mindjárt elsírom magam.

– Igen. Bingónak nevezte, ugye?

– Úgy, úgy. Mr. Herbert elmesélte nekem, hogy mi mindent csinált az a majom. Ellopta a reggelijét, és elrohant vele, meg mindenfélét eldugdosott a házban!

A sírás fojtogatott.

– Bárcsak ismertem volna!

– Hohó – mosolyodott el Chewton –, lehet, hogy a majmot nem látta, de Mr. Herberthez volt szerencséje.

– Igen – nyeltem egy nagyot. – Csodálatos ember volt, nem igaz?

– Bátor ember volt – felelte Chewton. – A legjobbak egyike.

A továbbiakban egyikünk sem szólt, elmerültünk a gondolatainkban.

Kihajtottunk Bodminból, és az autó lámpái egyre tompábban világítottak. Az utat szegélyező fák összeboruló lombkoronáinak alagútja eltakarta előlünk a csillagokat. A környező kis udvarházak ablakaiból kiszűrődött a lámpák fénye. Amint egy éles kanyart vettünk, egy fehér bagoly szállt fel egy kapufélfáról, s huhogva repült el.

Végre elhaladtunk a tábla mellett, amelyen az állt, hogy Callyzion már csak egy mérföldnyi távolságra van. Egy meredek dűlőúton mentünk tovább, majd ismét egy lombalagút sejtelmes sötétje következett, azután balra fordultunk és egy kereszteződésen át egy kis falu főterén haladtunk át. a sáros, vakondtúrásokkal tarkított gyepen egy nagy tábla hirdette, hogy KARÁCSONYI VÁSÁR A TEMPLOMBAN, VASÁRNAP NÉGY ÓRÁTÓL.

Chewton biccentett:

– A falu háborús emlékművére fordítjuk a bevételt. Mr. Bertie neve is rajta lesz.

További három ház mellett haladtunk el, majd megálltunk egy hatalmas vaskapu előtt.

– Megjöttünk, kisasszony – behúzta a kéziféket. – Ez volna a parókia. Várjon, hadd segítsem ki.

Kisegített az autóból, és kivette a bőröndömet a hátsó ülésről. A bársonyretikülömben kutattam a pénztárcám után.

– Mennyivel tartozom?

– Semmivel, kisasszony. Amy kisasszony már rendezte a számlát.

Egy shilling borravalót adtam neki.

– Kérem, fogadja el. A fáradozásáért.

Intett, hogy nem kéri.

– Az emlékműhöz hozzájárulhatok ennyivel?

A pénzre nézett, majd végül meggyőzte magát:

– Köszönöm, kisasszony. Nagyon kedves magától. Mr. Bertie kedvéért elfogadom – megbökte a tányérsapkáját. – Érezze jól magát. A lelkész nagyon rendes ember.

Elhajtott, kedvesen integetett, én pedig ott álltam, a nagy vaskapu előtt. Bertie otthona… Körülnéztem. Hatalmas ház; olyan, amit kislány koromban rajzoltam volna. A bejárati ajtó középen, oldalt beugró ablakok, kettő fent és kettő lent.

A ház a négyszögletes kert kellős közepén állt, sűrű sövény vette körül, és egyenes kerti út vezetett a kaputól a bejárati ajtóig.

A szomszédos házak kéményéből felszálló füst arra utalt, hogy ott kellemes meleg lehet, viszont a parókia kéménye nem füstölt. Bertie figyelmeztetett, hogy kétszer annyi meleg alsóruhát hozzak, mint egyébként tenném, mert a szülei csak akkor gyújtanak be, ha muszáj.

– Még az is lehet, hogy belülről is jégvirágos lesz az ablak – mondta –, legalábbis nem csodálkoznék rajta.

Egy szóval sem említettem, hogy a saját bőrömön tapasztaltam meg, milyen az, amikor hosszú teleken át az ember fagyoskodni kénytelen az otthonában. Senkinek sem beszéltem arról, milyen nehéz életem volt. Eltemettem magamban a múltam, az én titkom maradt. Bertie-nek azt mondtam, Kentből származom, egyke vagyok és a szüleim földművesek voltak. Keményen dolgoztak, de nem szenvedtünk hiányt semmiben. Ez eddig igaz is volt. Amit viszont ezek után meséltem neki, az nagyon távol állt a valóságtól. Azt mondtam Bertie-nek, hogy az egyik csűrben tűz ütött ki, lángra kapott a szárított maláta. A szüleim és az egyik munkás odavesztek, miközben megpróbálták megfékezni a lángokat. Nem volt más választásom, el kellett adnom a gazdaságot, és így lett annyi pénzem, hogy bentlakásos leányiskolába menjek. Az egyik tanárnő igazán kedves volt hozzám, szeretettel és odafigyeléssel fordult felém, és segített új életet kezdeni. Persze mindebből egy szó sem volt igaz.

Álltam Bertie otthona előtt és arra gondoltam, milyen jó, hogy nem kell megtudnia az igazat. Új fejezet kezdődik az életemben. Egy új fejezet, Bertie nélkül…

Megborzongtam a hidegtől. Összehúztam magamon a kabátot, fogtam a bőröndömet és kinyitottam a nagy vaskaput. Mély levegőt vettem, összeszedtem a bátorságom és elindultam a kerti út tégláin a bejárati ajtó felé.

Az ajtón, különösen a levélnyílás körül repedezett a tengerészkék festék. Eltűnődtem, vajon hány részvétnyilvánító levél érkezhetett azóta, hogy a család megkapta a fekete szegélyes részvéttáviratot, a szörnyű hír hozóját.

MÉLY FÁJDALOMMAL TUDATJUK, HOGY… BEVETÉS KÖZBEN ÉLETÉT VESZTETTE… ISTEN ÓVJA A KIRÁLYT.

Tétováztam, mielőtt meghúztam a csengőzsinórt. Bertie azt akarná, hogy bátran viselkedjem.

– Semmi értelme, hogy lógasd az orrod – mondaná.

A csengő hangja tompán kongott az épületben.

Elképzeltem a két szolgálót, akikről Bertie annyit mesélt; Dora, a mindenes és a szakácsnő. Amint meghallják a csengőszót, biztosan tudják, hogy csakis én érkezhettem. Dora megtörölgeti a kezét a kötényében, a sapkája alá simítja kósza hajtincseit, és már szalad is ki a konyhából a jéghideg előszobába, hogy ajtót nyisson. Azt képzeltem, hogy a szakácsnő napjában többször is leteremti a lányt.

– Nem igaz, hogy nem tudsz nyugton maradni! Maradj már veszteg! Nemsokára megjön a kisasszony. Inkább fejezd be a vasalást, legalább addig sem sertepertélsz itt.

Hát igen. Megérkeztem. Megérkezett az idegen, akit vártak. Herbert fiatalúr menyasszonya. Clara Carter. Vékony, sápadt nő, aki a húszas évei elején jár. Mandulaszín szeme vidáman csillogna, ha nem emésztené mélységes bánat.

Vajon mit mesél majd rólam Dora a hátam mögött, amikor magukra maradnak a konyhában?

– Jaj, abból a szegény lányból csak úgy süt a szomorúság. Legszívesebben megöleltem volna!

A szakácsnő együttérzőn csapná össze a kezét hatalmas keblei előtt.

– Szegény pára! És mondd csak, milyen a ruhája?

– Tetőtől talpig feketében van, ahogy természetes. Úgy látom, feltett egy kis pirosítót, de legalább ennyi öröme legyen szegénykének. És a szája is ki van rúzsozva.

– Hajaj – ingatná a fejét a szakácsnő –, ennek nem fog örülni Mrs. Bolitho, annyit mondhatok. És Amy kisasszony sem. És mondd, milyen a frizurája?

– Barna hajú. Kontyot visel. És olyan sovány szegényke! Csont és bőr.

A szakácsnő méltatlankova csóválná a fejét:

– Na, ebben a házban nem fog elhízni, az biztos. Nekem sem lesz egyszerű még egy bendőt jól lakatni a konyhapénzből, amit Amy kisasszony ad. Örülök, ha kijövök belőle. És mit mondtál neki?

– Aszontam, isten hozta, kisasszony. Nagyon udvariasan beszéltem ám vele. Üdvözlöm a paplakban, fáradjon be. Erre mondta, hogy köszöni. Kedves hangja van. Körülnézett az előszobában, én meg letettem a táskáját a fogas mellé, aztán aszontam neki: Amy kisasszony rövidesen itt lesz.

Bevezetne a szalonba.

– A kabátját lesegítetted róla? – faggatózna tovább a szakácsnő.

– Nem én! Kérdeztem, hogy leveszi-e, de nem akarta.
Vacogott a hidegtől!

A szakácsnő vágna egy grimaszt, és azt felelné:

– Ideje lenne, hogy Amy kisasszony begyújtson végre. Herbert úrfi helytelenítené, ha tudná, hogy a kedvese jéggé fagy odafönt, a hálószobában.

Dora válaszképp megcsóválná a fejét.

– Megkérdeztem Amy kisasszonytól, hogy ebéd után begyújtsak-e odafönt, de azt mondta… – Ekkor Dora beszívná az arcát, kissé összehúzná magát, hogy alacsonyabbnak tűnjön, és kényeskedő, nyafka hangon utánozná úrnőjét: – Ugyan minek?

A szakácsnő jelentőségteljesen szipogna.

– Ha nem szedi össze magát, akkor bizony aszott vénkisasszony lesz ebből az Amyből. Micsoda dolog így fogadni a bátyja menyasszonyát? Különben hol van Mrs. Bolitho?

– Lefeküdt. Nagyon felzaklatták az események. Legalábbis Amy kisasszony ezt mondta. De ha engem kérdezel, éppenséggel Amy kisasszony az, aki fejfájást okoz Mrs. Bolithónak.

– Inkább hozz be tojást – csattanna fel a szakácsnő. – Sütök egy tortát a vendégünknek. Jó nagyot. Legalább ennyit megtehetek azért a szegény kislányért…

Mire idáig jutottam az álmodozásban, Dora ajtót nyitott, s mindaz, amit elképzeltem, valósággá vált. Elvette a kezemből a bőröndömet, bevezetett a szalonba, és magamra hagyott.

Rázott a hideg, valósággal reszkettem. A kandalló tisztára seperve, tűznek se híre, se hamva. Gyújtós és fahasábok sem voltak odakészítve.

Azon tűnődtem, levegyem-e a kesztyűmet és a kabátomat. Vajon udvariatlanságnak számít, ha nem teszem? A kesztyűm a vonatút során bepiszkolódott, csupa korom volt, úgyhogy végül levettem, és zsebre tettem. Lehet, hogy az arcom is kormos? A kandalló fölött egy tükör lógott. Foltos volt, és olyan magasra akasztották, hogy legalább egy méter nyolcvan centinek kell lennie az embernek, hogy lássa magát benne. Bertie olyan magas volt, hogy neki biztosan nem kellett volna lábujjhegyre állnia, hogy belenézhessen. Elővettem hát könnyáztatta zsebkendőmet, és megtörölgettem az arcom.

Ha Bertie ott lehetett volna velem, ő törölgetné az arcom. Lehajolna hozzám, és gondoskodna róla, hogy szalonképes legyek. Mindig tréfálkozott a magasságán… legalább harminc centivel magasabb volt nálam.

Egymás mellett heverésztünk, átkarolt, a bőrömön éreztem a teste melegét, és a kis mókusának nevezett.

– Nem sírhatsz. Nem sírhatsz! Szedd össze magad! – fojtott hangom visszhangzott az üres szobában.

Visszatettem a zsebkendőt a retikülömbe, és futólag megérintettem a cigarettatárcámat. Vékony, elegáns ezüsttárca. Bertie-től kaptam, amikor az első eltávozására hazajöhetett, még mielőtt kivezényelték volna Franciaországba. a nyugat-londoni Ealing Commonra mentünk sétálni. Megfogta
a kezem, és egy padhoz kísért. Leültünk.

– Hoztam neked valamit – a zubbonya felső zsebébe nyúlt, és elővett egy kis csomagot. A kezembe adta, s nézte, hogy kibontom.

– Bertie! – emlékszem, amikor végigsimítottam a nemesfémbe gravírozott feliraton. – Gyönyörű! – Felkacagtam: – Most már van okom rá, hogy igaziból dohányozzam.

– Én is erre gondoltam. Valahányszor rágyújtasz – hüvelykujját finoman végighúzta a számon –, gondolj rám.
– Odahajolt és megcsókolt.

– Csakis rád fogok gondolni – feleltem, s reménykedtem, nem hangzik túl negédesen. Pedig úgy hangzott. – Álmomban is csak nálad járok majd.

És lám, mit hoz az élet? Ott voltam az otthonában, egyedül egy szobában, amit úgy ismert, mint a tenyerét. Éreztem, hogy elgyengül a térdem, és teljes súlyával nehezedett rám a gyász. Félő volt, hogy azon nyomban elájulok.

Elővettem egy szál cigarettát, odaütögettem a tárca fedeléhez, hogy fellazuljon egy kicsit a dohány. Ezt is Bertie tanította.

– Szedd össze magad, kislány.

Rágyújtottam, és nagyot szívtam a cigarettából. A rúzsom nyoma ott maradt a papíron. Nyugalom áradt szét bennem.

Behunytam a szemem, s megpróbáltam elképzelni, hogy Bertie mellettem áll, és arra készül, hogy bemutasson a szüleinek.

Milyen büszke volt rám!

S milyen büszke voltam rá!

Az édesanyja vidáman és melegen üdvözölne bennünket.

– Biztosan nagyon átfázott, kedvesem. Szólok Dorának, hogy gyújtson be, és küldetek teáért.

Behunytam a szemem, hogy visszafojtsam a könnyemet. Lelki szemem előtt megjelent Bertie, amikor még kisfiú volt, ahogy bújócskázik a házban, elrejtőzik a zsenília asztalterítő alatt, a súlyos, palackzöld bársonyfüggöny mögött, vagy épp egyik kanapéról szökken a másikra, s a lószőrrel kitömött, kemény ülőfelület még csak be sem süpped a súlya alatt. Érezni véltem az illatát: Macassar hajolaj és dohányfüst.

Egy szemvillanásnyira úgy tűnt, mintha hallanám a hangját is. A nevemen szólított. Ijedten, s mégis reménykedve nyitottam ki a szemem.

Megint hallottam:

– Clara!

Hát mégis itt van? Az egész csak valami ostoba félreértés volt? Hát életben van?

Megkapaszkodtam a márványkandalló párkányában, jó erősen megszorítottam, és fohászkodtam, nehogy elájuljak.

– Clara! – szólított ismét.

Közel volt. Hallottam lépteinek koppanását az előszoba kőpadlóján.

Kinyitotta a szalon ajtaját. A torkomban dobogott a szívem. Bertie állt előttem. Magas volt, és mosolygott.

Elengedtem a kandallópárkányt és kitártam a karom. Alig vártam, hogy magához öleljen!

A kezét nyújtotta.

– Clara – mondta –, örülök, hogy megismerhetem. Ernest Bolitho vagyok, Bertie fivére.

A térdem felmondta a szolgálatot, Ernest a karomnál fogva tartott meg.

– Ó, jaj, nyilván nagyon kimerítette az utazás.

– Bocsásson meg. Leülhetnék? – megkapaszkodtam a leközelebbi székben.

– Oda ne üljön! – szólt rám élesen. – Az apám széke, és… – A kezemben füstölő cigarettára nézett, amely már csaknem az ujjaimra égett. – Tudja, anyám helyteleníti a hölgyek dohányzását – azzal kivette a kezemből a cigarettát. Az egyik hatalmas tolóablakhoz lépett, és kinyitotta. Másnap reggel vettem csak észre, hogy a hátsó kertre nyílik az ablak.

Láttam, hogy a templomtoronyban kigyúlnak a fények.

Eszembe jutott, hogy valahol a kertben megtalálom majd a pálmát, amelyről Bertie mesélt, és ott lesz az almafa is, a hintával.

– Imádom azt a hintát – mondta Bertie annak idején. – A legjobb játékunk az összes közül, amit apa csinált! Amikor hazaviszlek bemutatni a szüleimnek, ráültetlek a hintára, és az almafavirágok alatt olyan magasra löklek, hogy a lábad eléri az eget.

– Bertie-t állandóan rajtakapták, amikor rágyújtott – rántott vissza Ernest hangja merengésből. Kihajította a csikket az ablakon, és ismét felém fordult. – Nyitva hagyom. Anyám szimata olyan, mint egy vadászkutyáé. Kellemesen utazott? Fáradtnak tűnik. És mintha reszketne is.

– Jól vagyok, köszönöm – a tekintetem az almafa csupasz ágaira vándorolt. Bertie sohasem fog meghintáztatni az almafavirágok árnyékában. Könnyekben törtem ki, ami rendkívül kellemetlenül érintett, s láthatóan Ernestnek is terhére volt.

– Jaj, kisasszony – mondta feszélyezetten. – Megmutatták magának, merre találja a mellékhelyiséget? – kérdezte, és a tekintete ide-oda ugrált a helyiségben. Nyilvánvaló volt, hogy nem akar rám nézni. – Jólesne talán felfrissítenie magát.

– Igen – nyöszörögtem. – Köszönöm.

– Az a helyzet, hogy a szobalányunk nem valami éles eszű teremtés. Fogalmam sincs, Amy honnan kerítette – köhintett –, de szükség törvényt bont, ugyebár.

Meghúzta a kandalló melletti csengőzsinórt, s néhány pillanat múlva megjelent Dora.

– Csengetett, uram…

Ernest rám mutatott és pattogó hangon közölte az utasításait:

– Mutassa meg, kérem, Miss Carternek a mellékhelyiséget, és szóljon a szakácsnőnek, hogy hozzon be teát.

– Igen, uram – pukedlizett a szobalány.

Összeszedtem magam, és hálásan követtem a lányt.

Hirtelen ráébredtem, hogy valóban ki kell mennem a mosdóba. Vágytam rá, hogy végre kezet és arcot mossak. Úgy éreztem, jól fog esni a hideg víz.

– És Dora! – vakkantotta Ernest, még mielőtt kimentünk volna a szalonból –, kérem, vigye fel Carter kisasszony bőröndjét a szobájába. Melyiket készíttette elő a testvérem?

Dora tekintete rólam Ernestre vándorolt, és halkan így felelt:

– Herbert úrfi szobáját, uram.

Úgy éreztem, megint elájulok.

– Tessék?

Ernest felhúzta tökéletesen vasalt öltönynadrágjának szárát, és leült a ronda kanapék egyikére. Nyilvánvalóan nem érdekelte, hogy érzem magam.

– Nagyszerű. Jöjjön vissza, kérem, amint végzett.

Kimentem az előszobába, Dora után, néztem, amint a fogas alól kiveszi a bőröndömet, és elindultunk felfelé a lépcsőn.

– Megmutatom a szobáját – mondta. – Szép kis szoba.
A templomra néz az ablaka.

Nemigen tudtam mit felelni, ezért inkább nézelődtem. Linóleum borította a padlót, itt-ott szakadt volt, lyukak ásítoztak benne. Felértünk az emeletre, s Dora balra fordult.
A második szoba volt az enyém.

– Itt is vagyunk – kinyitotta az ajtót a szabad kezével, és arrább lépett, hogy utat adjon.

Barna támlás ágy állt az ablak előtt, a sarokban mosdótál, a fal mellett egy hatalmas mahagóni ruhásszekrény.

Dora az ágyra tette a bőröndöt.

– A mosdó balra van, a folyosó végén. Amy kisasszony szobája pedig a lépcsőfeljáróval szemben.

Még mindig reszketve, megköszöntem Dora segítségét, megvártam, míg kimegy és becsukja maga mögött az ajtót.

Itt voltam hát, Bertie szobájában. Sokat mesélt róla. És igen, ebben az ágyban aludt. A polcon rendezetlen összevisszaságban lévő könyveket olvasta. Ennél a kisasztalnál ülve írta a házi feladatát, a ceruzája végét rágcsálva bámulta a templomtornyot, vagy épp a kertet, és várta az ihletet. Kinyitottam a szekrény egyik ajtaját, s megcsapott a naftalin szaga. Az akasztón vállfák lógtak, valószínűleg nekem készítették oda őket. Kinyitottam a másik ajtószárnyat is, és hirtelen hátrahőköltem. Megpillantottam Bertie kabátját, amit akkor viselt, amikor először találkoztunk. Kinyújtottam a kezem, megérintettem a kabát ujját. Megfogtam és az arcomhoz szorítottam. Igen, ez Bertie illata.

– Bertie – suttogtam a szúrós gyapjúanyagba. – Én vagyok az. Itt vagyok, a szobádban. Itt vagyok.

Kopogtak. Kiejtettem a kezemből a kabátujjat és gyorsan becsuktam a szekrényajtókat.

– Tessék! – mondtam.

Egy csontsovány nő lépett a szobába. Tengerészkék, magasan záródó ruhája csaknem földig ért, a derekán övet viselt. Megállt az ajtóban, kifejezéstelen arccal végigmért, tetőtől talpig.

– Clara, édesanyámmal azon a véleményen voltunk, hogy ez a szoba lenne a legmegfelelőbb a maga számára.

– Ó, igen… nagyon szép. Köszönöm. Maga bizonyára Amy. Bertie nagyon sokat mesélt magáról.

– Így van – a tekintete a bőröndömre vándorolt. – Nos, úgy látom, még nem pakolt ki.

– Éppen most érkeztem, és szerettem volna felfrissíteni magam, mielőtt csatlakozom magukhoz. Van ellene kifogása?

– A szalonban szolgálják fel a teát. Apám négyre ér haza – sarkon fordult, de egy pillanatra még visszanézett. – Nem szeretem, ha az étkezések időpontjaiban csúszás van.

HARMADIK FEJEZET

Clara, Callyzion

1918. december

Megfésülködtem, felvettem a csinosabbik kardigánom, és megigazítottam a rúzsomat.

A templom harangja épp elütötte az órát, amikor leértem a földszintre. Bementem a szalonba. Egy cseppet sem nézett ki barátságosabbnak, mint érkezésemkor, de legalább a kandallóban pislákolt a tűz. Noha nem sok meleget adott, valamelyest hangulatosabb volt.

Ernest a kanapén ült, éppúgy, mint amikor kimentem. Amy vele szemben foglalt helyet egy idősebb hölgy mellett.

– Nos, hát itt van – Ernest felállt, és elmosolyodott. – Anyám, ő Clara.

– Jöjjön csak közelebb, kedvesem – a hölgy gyásza a mosolyán is átütött. – Nem olyan már a szemem, mint régen, és szeretném jobban megnézni magát.

– Mrs. Bolitho – léptem oda hozzá –, szeretném megköszönni a meghívását.

Mintha keresztüldöfött volna a tekintete egyszerű ruháimon.

– Szép, egyszerű arcvonásai vannak – mondta. – Tetszik nekem. És Bertie-nek is tetszett. Tudom jól. Mindazonáltal egy kicsit sok lesz a rúzs.

Nem hagytam magam:

– Bertie-nek tetszett.

Mrs. Bolitho karba tette a kezét és felkacagott.

– Bertie mindig is szerette a tüzes embereket. És ez így van jól. Azt mondta, Kentben él a családja.

– Igen.

– És mivel foglalkoznak?

– Gazdaságuk volt. Almát és komlót termesztettek. És teheneket tartottak – könnyedén szaladt ki a számon a szokásos hazugság.

– Hány hektáron?

– A jó ég tudja… legalább nyolcvanon.

Ernest közbeszólt:

– Ez igen tetszetős.

– Valóban – szomorkás mosolyt villantottam rá, szokás szerint –, de semmi sem kárpótolja az embert azért, ha ilyen fiatalon elveszti a szüleit.

– Ó, istenem! Nem volt róla tudomásunk, hogy ez történt – nézett rám bocsánatkérőn Ernest. – Borzalmas lehetett.

Úgy tűnt, Mrs. Bolitho nagyon érdekesnek találta az új információt.

– Jaj, kicsikém, jöjjön, üljön ide mellém – Amyt egy legyintéssel odább küldte. – Menj csak arrább, drágám, hadd üljön ide közénk Clara – beszorítottam magam a túlságosan kemény rugózású kanapéra. A két nő csípőcsontjai a testembe nyomódtak.

Amy igyekezett a lehető legtávolabb húzódni, az anyja pedig úgy helyezkedett, hogy minél jobban lásson. – És mégis mi történt? Hogyan haltak meg a szülei?

Ekkor még nem álltam készen, hogy megosszam velük a tökéletes verziót, ezért inkább lehajtottam a fejem, és a kardigánom zsebében a zsebkendőm után kutattam.

– Anyám – csattant fel Ernest –, majd Clara elmeséli, amikor úgy látja jónak.

Mrs. Bolitho a csalódottságát egy kis szipogással igyekezett palástolni.

– Nos, meg kell mondanom, igen furcsállom, hogy Bertie nem beszélt nekünk erről, hiszen lett volna rá lehetősége – sóhajtott egyet, s egy pillanatnyi hatásszünetet tartott, majd megkérdezte: – De Bertie-nek elmondta, nemde?

– Természetesen. Neki elmondtam mindent.

– Örömmel hallom. És mi újság Londonban? Ott dolgozik, ugye?

– Igen. Titkárnő vagyok egy hírlapnál, a London Evening Newsnál.

– Nohát! Ez igen érdekes. Ugyebár nálunk nem lehet kapni ezt a lapot. A férjem a Timest olvassa.

Mielőtt válaszolhattam volna, Amy odaszólt az anyjának:

– Mama, ideje bevennie a köhögős orvosságát.

– Nagyszerűen vagyok, köszönöm – felelte Mrs. Bolitho és folytatta a faggatózást. – Meséljen el mindent! Hogyan ismerkedtek meg a mi drága Bertie-nkkel. Ernest, kedvesem, tégy még a tűzre, kérlek.

Néztem, amint Ernest letérdel a kandalló elé, és egy fahasábért nyúl. Minden mozdulata Bertie-re emlékeztetett. Bertie épp ilyen volt, amikor először találkoztunk.

– Egy bridzsklubban találkoztunk. A Piccadillyn.

Mrs. Bolitho bólintott.

– Maga ügyes játékos?

– Nem annyira, mint Bertie – eszembe jutott, amint ott ült velem szemben a kis kártyaasztalnál, karcsú kezében a lapokkal. – Megnyertünk együtt néhány bajnokságot.

– Ezek szerint nagyon is jó játékos, kedvesem – Mrs. Bolitho odafordult Ernesthez, akit láthatóan lekötött a tűz. – Clara bridzsel. Lehet, hogy egyik este játszhatnánk egy partit.

– Pompás – bólintott Ernest. – Amy, beszállsz negyediknek?

– Inkább nem, köszönöm – úgy tűnt, már a gondolatra is elborzadt. – Hol marad már Dora a teával? – Az órájára pillantott. – Már megint késik. Megyek, és szólok neki, hogy csipkedje magát – kiviharzott a szobából, csak úgy suhogott a szoknyája. Hárman maradtunk. Mindnyájan a tüzet néztük, és azon tanakodtunk, mit is mondhatnánk egymásnak.

– Ó, milyen illetlen vagyok! – kaptam észbe. – Meg sem köszöntem, hogy taxit küldtek értem az állomásra.

– Amy intézte – intett Mrs. Bolitho abba az irányba, amerre Amy az imént távozott. – Ő vezeti a háztartást helyettem. Az elmúlt néhány hétben nem érzem tökéletesen magam – köhécselt. – Chewton várta az állomáson?

– Igen.

Ernest felkacagott.

– Fogadni mernék, hogy idegenvezetést tartott magának Callyzion lélegzetelállító látnivalóiról.

Mrs. Bolitho csettintett a nyelvével.

– Micsoda beszéd ez? Apád nem örülne, ha hallaná –
a mellére tűzött apró órára pillantott. – Most már bármelyik pillanatban itt lehet. Kértem, hogy hajszálpontosan fél négyre jöjjön.

Mintegy végszóra, hallottuk, hogy fordul a kulcs a zárban. Mélyen zengő férfihang szólt:

– Hahó! Hazajöttem! Megérkezett Miss Carter?

– A szalonban vagyunk – felelte Ernest.

Az ajtóban egy széltében-hosszában termetes férfi jelent meg. Bertie úgy írta le az édesapját, hogy „bizalomgerjesztően mackós”, s lám, most kiderült, hogy ennél pontosabban nem is fogalmazhatott volna. Fekete papi öltözéket viselt, fekete inggel. A kamáslija is fekete volt, csak a gallérja virított hófehéren.

– Ó – nézett rám kedvesen. – Te jó ég! Nagyszerű, hogy megérkezett – két öles lépéssel ott termett mellettem, megfogta a kezem és barátságosan megpaskolta. – Nagyon vártuk már. Noha Bertie-nek nem volt lehetősége rá, hogy mindent elmeséljen kegyedről, mindnyájan nagyon kíváncsiak vagyunk minden apró részletre. Az bizonyos, hogy éppolyan csinos, amilyennek elképzeltük. – A feleségéhez fordult:
– Nem igaz, kedvesem? – Válaszra sem várt, hanem körülnézett és megkérdezte: – Hol késik a tea?

Néhány perccel később már a szalonban is voltak a szakácsnő által készített uborkás szendvicsek és a piskótatorta. Mindnyájan örültünk, hogy végre van valami, amiről minden további nélkül kellemesen elcseveghetünk.

Teázás után Bolitho tiszteletes visszavonult a dolgozószobájába, Mrs. Bolitho pedig lepihent.

Amy utasításokkal látta el Dorát a vacsorát illetően, továbbá meghagyta neki, hogy rendezze vissza a szalont a teázás előtti állapotba.

Kettesben maradtunk Ernesttel. Ő kezdeményezte a beszélgetést.

– Nagyon örülök, hogy eljött hozzánk. Bertie barátja, Jimmy mesélte, hogy a bátyám nagyon odavolt magáért.

– Én is nagyon odavoltam érte – lesütöttem a szemem. – Nagyon kellemes itt, örömömre szolgál, hogy Bertie családjával lehetek… Azokkal az emberekkel, akik a legjobban szerették.

Ernest krákogott.

– Nos, igen. Mindnyájunknak nagyon hiányzik.

Egy szikra kipattant a tűzből a szőnyegre. Ernest megragadta az egyik piszkavasat, s eloltotta a parazsat anélkül, hogy felállt volna. Mindketten a lángokba meredtünk.

– Nagyon hiányzik – az egyik fahasáb, amely éppen lángra kapott, egy kicsit elmozdult, s a tűz fénye kékről sárgára, majd narancsszínűre változott. – Hogyan derítették ki a szülei, hogy hol lakom? – kérdeztem.

– Nem volt egyszerű – mosolygott szárazon. – Nem tudtunk semmit magáról, így nyilván a lakcímét sem. Akkor tudtunk előre lépni, amikor visszaküldték Bertie személyes holmiját…

Felkaptam a fejem. Ki tudja, mi mindent találtak Bertie holmija közt? Tán az összes levelemet is olvasták? Minden szót, amit szerelmesen vágyódva írtunk egymásnak? Minden személyes üzenetet? Jaj, csak ezt ne!

Ernest folytatta:

– A dolgai közt voltak levelek a régi barátaitól. Az egyikük Jimmy, jól tudom, ugye?

Nagyot dobbant a szívem. Jimmy szerezte nekünk a lakást Ealingben.

– Igen – kiszáradt a szám. – Jó barátja volt Bertie-nek. És mi… mi állt a levelében?

– Piszok nagy szerencsénk volt! Abból a levélből tudtuk meg az ealingi címét.

Ökölbe szorítottam a kezem, és legszívesebben a föld alá süllyedtem volna.

– Valóban?

– Ekkor hallottunk először magáról, ugyanis a levélben többek közt az állt, hogy „remélem, Clara jól érzi magát az ealingi lakásban”.

– És miről szólt még a levél?

– Jimmy érdeklődött Bertie hogyléte felől, vagyis csak a szokásos. Írt a saját házasságáról, ilyesmi. Végül tehát kiderült, milyen címen érhetjük el magát. Apám úgy vélte, jó lenne megismerkedni magával, hogy megosszuk… – megköszörülte a torkát – …a Bertie-vel kapcsolatos jó emlékeinket.

Megnyugodtam. Az ég áldja Jimmyt! Nem fedte fel a titkunkat.

– Nagyon meglepett, amikor megkaptam a szülei levelét, és bevallom, nagyon megörültem neki – mondtam. – Végül is eljutott hozzám, ugyanis, tudja, egy ideje már nem Ealingben lakom. Visszamentem Kentbe, bizonyos családi ügyek miatt, de meghagytam a címem Ealingben. Biztos, ami biztos.

– Sajnálom, hogy ennyire elhúzódott a dolog, de a lényeg, hogy most itt van.

– Igen, itt vagyok.

– És marad karácsonyra is?

Meglepett a kérdése. Úgy terveztem, hogy néhány napot maradok, átadom magam a gyásznak azon a helyen, amelyet Bertie az otthonának nevezett, majd visszatérek Kentbe, ahol igazán nagy szükség van rám.

– Semmiképp sem szeretnék alkalmatlankodni.

– Egyáltalán nem alkalmatlankodna. Anyám egyébként úgy tervezte, hogy újévig marasztalja magát.

Újévig? Olyan sokáig biztosan nem maradhatok. Vagy mégis?

– Nem is tudom.

– Más tervei vannak? – a szemében Bertie tekintetét láttam, a hangjában is őt hallottam.

– Nos… tudja, nem igazán hoztam magammal semmit – nem maradhattam, nem maradhatok. Mit szólna Philippa? Hogyan is mulaszthatnám el a második karácsonyunkat Mickey-vel?

– Amy kölcsönad magának bármit, amire szüksége van – felelte könnyedén. – Csak mondjon igent, és minden el van intézve – elmosolyodott. Nem Bertie mosolya volt, de nagyon, nagyon hasonló.

– Nos, én… nincs más tervem.

Felállt.

– Pompás! Volna kedve kártyázni egyet? Römizni esetleg?

Így töltöttük tehát a tea és a vacsora közti időt. Ernest tréfás történeteket mesélt a gyerekkorából, s arról, hogy milyen volt együtt felnőni Bertie-vel és Amyvel. Bújócskáztak az orgonakarzaton, kicserélték az apjuk misevázlatát a bevásárlólistára, és az egyik húsvétkor mindhárman bárányhimlősek lettek. Ernest nagyon jó társaság volt, kezdtem kicsit felengedni mellette.

Húsleves, bárányszelet és almás morzsasütemény volt a vacsora. Evés közben kellemesen elcsevegtünk. Nem tartott tovább egy óránál.

Mindnyájan kínosan kerültük a Bertie-vel kapcsolatos témákat, mintha egyikünk sem szerette volna elrontani a többiek hangulatát. Ernest bejelentette, hogy újévig maradok, s a szülei láthatóan szívből örültek a hírnek.

– Amy – folytatta Ernest –, azt ígértem Clarának, hogy bármit szívesen kölcsönadsz neki, amire szüksége van – vigyorodott el.

Felkaptam a fejem. Észrevettem, hogy Amy gyilkos pillantást vet a bátyjára.

– Szó sem lehet róla – közöltem sietve. – Megvan mindenem, amire szükség lehet.

Mrs. Bolitho nem tudott lakatot tenni a szájára:

– Amynek sok szép ruhája van, és biztos vagyok benne, hogy szívesen felajánlja őket. Úgyis olyan ritkán hordja ezeket a holmikat! Jó lenne látni valakin.

Amy kényszeredetten az anyjára mosolygott, és csendesen válaszolt:

– Nyilván anyám is egyetért abban, hogy kár lenne nemesebb holmikban járnom, amikor a háztartás vezetése a feladatom.

Kezdtem kellemetlenül érezni magam.

– Komolyan mondtam – mosolyogtam Amyre –, a világért sem szeretném kölcsönvenni a ruháit. Még a végén valami kárt teszek bennük, és nem marad semmi, amit különleges alkalmakkor viselhetne.

Mrs. Bolitho közelebb hajolt hozzám, és a lányára nevetett:

– Amy nem lelkesedik a különleges alkalmakért. Nem is emlékszem, mikor mozdult ki utoljára a házból, hogy kicsit szórakozzon.

Amy elsápadt, és erősen megmarkolta a szalvétáját.

– Kérem, anyám!

Mrs. Bolitho azonban még nem fejezte be, kacagva folytatta a szurkálódást:

– De hiszen fiatal vagy, és előtted az egész élet, kedvesem.

Amy elengedte a szalvétát, és felállt.

– Megnézem, hol marad Dora a süteménnyel – mondta, majd kiment a szobából.

– Ne fájjon a feje miatta – fordult hozzám Mrs. Bolitho.

Bolitho tiszteletes a szemüvege fölött a feleségére nézett.

– Louisa, hagyj békét annak a leánynak.

Amy visszajött, és az almás süteményt néma csendben fogyasztottuk el.

Amikor Dora leszedte az asztalt, Amy ismét felállt és kerülve a tekintetem így szólt:

– Mama, jöjjön velem, kérem. Már bizonyára fáradt, és nem szeretném, ha a megfázása súlyosbodna.

A férfiak felálltak, amint anya és lánya felkeltek az asztal mellől. Amikor elhaladt mellettem, az idős hölgy futólag megcsókolta az arcom.

– Jó éjt, kedvesem, szép álmokat.

Miután kimentek, feszengve vártam néhány percet, majd végre azt mondtam:

– Ha nem bánják, én is visszavonulnék. Hosszú volt a mai nap. Szeretném megköszönni, hogy meghívtak és marasztalnak.

– Hát mi mást tennénk, Clara? Bertie ezt akarná, s ezért Louisa és én is ezt akarjuk – felelte kedvesen Bolitho tiszteletes. – Biztosan nagyon fáradt lehet, kedvesem – azzal felállt. Ernest követte a példáját.

– Jó éjszakát, Bolitho tiszteletes.

– Szólítson Hugh-nak, kérem – mondta. – Ha Bertie még köztünk lenne, arra kérném, hogy szólítson apának.

Könnyek szöktek a szemembe és összeszorult a torkom.

– Jaj, kedvesem – folytatta –, maga mostantól fogva családtagnak számít, bármit tartogat számunkra a jövő.

– Jó éjt, Clara – mosolyodott el Ernest. – A reggelit fél nyolckor szervírozzák.

– Köszönöm. Mindnyájan olyan kedvesek hozzám!

– Holnap csinálunk valami izgalmasat – mondta Ernest. – Mit szólna egy sétához, reggeli után?

– Nagyszerűen hangzik.

– Pompás. Jó éjt, kislány!

Bertie épp ugyanezt mondta volna…

Lehajtott fejjel, kimerülten, meggyötört idegekkel mentem fel a lépcsőn a szobámba. Pontosabban Bertie szobájába. Nagyon örültem, hogy végre egyedül lehetek.

Becsuktam az ajtót, nekitámaszkodtam, és csendesen sírdogáltam.

NEGYEDIK FEJEZET

Clara, Callyzion

1918. december

Sírtam, sírtam, míg végül már nem voltak könnyeim. Rettenetesen elfáradtam. A maradék erőmet összeszedve kipakoltam a bőröndömet, beakasztottam a szekrénybe, Bertie régi kabátja mellé az egyetlen jó kosztümömet, azt, amelyet munkába hordtam, majd vállfára tettem az újnak számító ruhámat, amit Bertie annyira szeretett, s végül azt, amelyik aznap rajtam volt.

A tiszta fehérneműt és a harisnyákat az ágy melletti fiókos szekrénybe pakoltam, a cipőmet a szekrény mellé, a hálóingemet pedig a párnára tettem. Bertie párnájára. Felkaptam a párnát, s belefúrtam az arcom. Friss, levendulás illata volt. Bertie illatát nem éreztem rajta.

Gyorsan levettem az alsóneműmet. Vajon kimossam-e a fürdőben, hogy azután a szék háttámlájára téve szárítsam meg, ahogyan otthon szoktam? Vajon megszólnának érte a háziak? Vagy inkább hagyjam Dorára a mosást? Lehet, hogy ez sem lenne jó döntés. Végül arra jutottam, hogy még aznap este magam mosom ki a holmimat, majd másnap megkérdem diszkréten, mi a szokás a házban.

Belebújtam flanel hálóingembe. Még Bertie-től kaptam, mielőtt visszament volna Franciaországba. Magamra kaptam a köntösömet, és fogtam a mosózsákot.

Nyilván Dora volt, aki egy törülközőt hagyott az ágyamon, s ez épp kapóra jött. Belecsavartam az alsóneműmet, és a hónom alá csaptam a kis csomagot. Nagyon kellemetlen lett volna, ha bárkivel összefutok odakint, ezért hangtalanul osontam végig a folyosón a fürdőszobába.

Végül Bertie régi székének támlájára terítettem a mosott ruhát, hogy az éjszaka folyamán megszáradjon, felemeltem a dunyhát, és bebújtam az ágyba. Az ágynemű hideg volt, és kissé nyirkos. Magamra húztam hát az ágytakarót és egy plédet is, de így sem lett sokkal melegebb.

Ekkor eszembe jutott valami.

Kikászálódtam az ágyból és a szekrényhez léptem. Bertie kabátja könnyedén lecsusszant a vállfáról. Az ágyra terítettem és újra bebújtam. Így már valamivel jobb volt. Egészen az államig felhúztam a kabátot. Akkor volt rajta, amikor egy Wigmore Hall-beli hangversenyre vett jegyeket. Beethoven volt, vagy Bach? Már elfelejtettem. Arra viszont élénken emlékeztem, hogy utána visszamentünk Ealingbe, és szeretkeztünk, hogy mindketten alaposan átmelegedjünk.

Kezdett kellemes meleg lenni, ezért kidugtam a jobb karom a paplan alól, és belenyúltam a kabát zsebébe. Egy kis elrongyolódott cetlit találtam benne. Elővettem. Igen. Egy jegy volt, a Wigmore Hallba. Megszorítottam a kis céldulát és az ajkamhoz emeltem. Bertie érintette utoljára… Néhány percig szorongattam még, azután a párnám alá rejtettem.

Amikor lekapcsoltam az éjjeli lámpát, a kinti sötétség betöltötte a szobát. Elfelejtettem behúzni a függönyt, de már olyan fáradt voltam, hogy nem kászálódtam ki az ágyból, hogy megtegyem. Nyitott szemmel feküdtem, és bámultam az égre, ahol egy vékony felhőfoszlány lassan úszott át a sápadt hold fényében.

Vajon lát most engem Bertie? Lehet, hogy itt van a szelleme a szobában, és figyel?

Ha mellettem feküdne, biztosan azon mulatna, hogy milyen abszurd ketten osztozni ezen a keskeny ágyon. A kabátja alatt. A jeggyel a párna alatt. Meg úgy egyébként is. Bertie mindig nevetett. Kedvesen megölelne, melegsége engem is átjárna, és szeretkeznénk.

Aznap éjjel azt álmodtam, hogy a kis ealingi fészkünkben vagyunk. És hagymát pucolok a falatnyi konyhában. Karácsonyeste lehetett, mert az asztalon üdvözlőlapok hevertek és egy aprócska, piros szalagokkal díszített karácsonyfa állt a szobában, tetején hatalmas, piros masnival. A hagymát még azelőtt ültette Bertie, hogy visszament Franciaországba, és az edényt, amiben tároltam, neki szántam, karácsonyi ajándéknak.

Elmosogattam, és kinéztem a zsebkendőnyi kis kertre. Túl sok mosogatószert öntöttem a vízbe, ezért felhabzott, és kis buborékok táncoltak a szemem előtt. Amikor jobban megnéztem, a buborékok hirtelen hópelyhekké változtak, s a kertben is kavarogni kezdett a hó. Középen ott állt Bertie. Rajta volt a nagykabátja, és az az élénkzöld sál, amit én kötöttem neki. Rám mosolygott, és intett, menjek ki hozzá. Kinyitottam az ajtót, és szaladtam, hogy a karjába vessem magam, de mire odaértem volna, már eltűnt. Egy hóember állt a helyén, rajta a zöld sál. Ekkor egy hógolyó találta el a nyakam, megfordultam, s megint megpillantottam Bertie-t. Ezúttal bent volt a házban. Visszaszaladtam. Az olvadt hó lassan csurgott le a nyakamon. Gyorsan felkaptam egy maréknyi havat, hogy megdobjam vele Bertie-e. A nappaliban volt és havat szórt a karácsonyfára. Odamentem hozzá és átkaroltam.