A GYÓGYULÁS ÉS MEGÚJULÁS FELÉ

Szimpózium
a szexuális gyermekbántalmazásokról

Agóra 13.

Sorozatszerkesztők:

HORVÁTH ÁRPÁD SJ

SZABÓ FERENC SJ

VÍZI ELEMÉR SJ

BARTÓK TIBOR SJ

Fordította

SZIGETI-CSEKE ZSUZSA

© Szerzők, 2012

© Szigeti-Cseke Zsuzsa, 2012

© JTMR Faludi Ferenc Akadémia, 2012

© L’Harmattan Kiadó, 2012

ISBN 978-963-442-046-0

ISSN 1589-4584

Felelős kiadó

Jézus Társasága Magyarországi Rendtartománya

L’Harmattan Kiadó

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft. www.ekonyv.hu

Olvasószerkesztő: Nagy Imola Dóra

Borító: Szántó Erika

A nyomdai előkészítés Tar Éva,

a nyomdai kivitelezés

a Robinco kft. munkája.

Felelős vezető: Kecskeméthy Péter

Tartalom

A magyar kiadás szerkesztőjének előszava

A szerkesztők előszava

A LEGJOBB HAGYOMÁNYOKRA ÉPÍTVE

A pápa üzenete a szimpózium résztvevőinek

A Hittani Kongregációnak a püspöki konferenciákhoz írott körlevele

TUDOMÁNY ÉS PASZTORÁLIS VEZETÉS

WILLIAM LEVADA — Kiskorúak szexuális bántalmazása:sokoldalú válasz a kihívásra

Jegyzetek

„Valljátok meg tehát egymásnak bűneiteket,
és imádkozzatok egymásért, hogy meggyógyuljatok.”

Jak 5,16a

A magyar kiadás szerkesztőjének előszava

Lectori Salutem!

Ez a kötet rettenetes témát dolgoz fel. Ki ne hallott volna a keresztény egyházakat világszerte megrázó, hatalmas médiavisszhangot és érthető felháborodást kiváltó botránysorozatról, a papok és lelkészek által gyermekek sérelmére elkövetett szexuális visszaélésekről? Az itt megjelent tanulmányok a katolikus egyháznak e szörnyűségekre adott átfogó válaszát tükrözik. Annak a konferenciának az anyagát adjuk közre immár magyar nyelven is, amelyet e témában 2012. február 6. és 9. között rendeztek a római Pápai Gergely Egyetemen. A felszólalók – főpapok, teológusok, pap-pszichológusok, egy pszichiáter és egy áldozat is – a maguk sajátos szempontjából szólnak hozzá e nehéz témához. Ami pedig a diskurzusból végül kikerekedik: egy, az elterjedt közbeszédnél árnyaltabb, a megszokott ítélkezésnél teljesebb igazság, hiszen a résztvevők igyekeznek valamiképpen Jézus Krisztus szellemében állást foglalni az ügyben.

A könyv számos tévképzetet eloszlat, ezért az egyház engesztelhetetlen ellenségei számára éppúgy szolgálhat tanulságokkal, mint azoknak, akik kritikátlanul lojálisak az egyház intézményes arcához, és mindenben igyekeznek védelmükbe venni azt. Utóbbiak a kötet elolvasása során várhatóan abból a tévképzetből fognak kigyógyulni, miszerint a pedofília csupán a dekadens nyugati világ problémája (azon belül is elsősorban az amerikaiaké és az angolszászoké), és hogy „nálunk” úgymond „ilyesmi nem fordulhat elő”. Tévedés ne essék – sugallják a konferencia hozzászólásai –, a probléma bárhol megjelenhet, Magyarországon is, legfeljebb még nem került nyilvánosságra, eleddig csak suttogva mertünk beszélni róla. Csakhogy a „jóízűen botránkozók”, az egyoldalúan ítélkezők, a csak másokra mutogató „bűntelenek” is kaphatnak néhány új szempontot e könyv olvasása kapcsán. Ha lesz figyelmük, lélekjelenlétük odafigyelni, kihallhatják az alábbi felszólalásokból – a számos érdekes adat mellett (melyekből egyebek között kiderül, hogy a katolikus papság százalékos aránya a legalacsonyabb az elkövetők közül) – azt az elszánt igyekezetet és megalkuvást nem tűrő jobbító szándékot is, amely az egyházat ma mind belső, mind strukturális megújulásra ösztönzi.

Ebben a könyvben egy rettenetes bűnről lesz tehát szó, amit semmiképpen sem szabad mentegetnünk, aminek minden rendelkezésünkre álló eszközzel és minden jóakaratú ember bevonásával igyekeznünk kell véget vetni. A megtisztulás első lépése a nyíltság. Beszélnünk kell a bevallhatatlanról. Ezután szükség van az intézményrendszer fejlesztésére is. A SOTE Mentálhigiénés Intézetének munkatársai hosszú ideje dolgoznak a megelőzés, felvilágosítás, kezelés és gyógyítás érdekében – olyan képzések révén, amelyeken papok és lelkészek százai vettek részt az elmúlt évtizedekben. Nyilvánvaló persze, hogy egyetlen eset is túl sok és megengedhetetlen. Az eszményi cél a jelenség tökéletes megszüntetése; a már megtörtént esetekkel kapcsolatban pedig az érintettek egyre teljesebb gyógyulása volna. Ennek végső eszköze pedig az együttérzés felkeltése – közösségi és egyéni szinten, az áldozatok és az elkövetők iránt egyaránt.

Amikor közreadjuk ezeket az írásokat, az egyház legmélyebb érdekeit képviseljük. Okkal hisszük, hogy ha egy papot pedofília miatt elítélnek, valójában az egyház legbelső szándékát érvényesítik úgymond az egyház „ellenében”. Ha úgy tetszik: ez „Isten bal keze”.

Azé az Istené, aki – mint mondják – görbe vonalak mentén is képes egyenesen írni. Ez pedig annyit jelent, hogy a fájdalmas botrányok, az örömhír sáfárai, a papok jó hírének megtépázása, az egyház erkölcsi tekintélyének lejáratása árán mégiscsak Isten legmélyebb terve jut érvényre és az ő országa valósul meg: kényszerítve vagyunk a megújulásra. Ehhez szeretnénk az alábbiakban a magunk eszközeivel hozzájárulni. Annak az Istennek a szolgálata ez, aki maga állt – feltétel nélkül – a gyengék és kiszolgáltatottak mellé, s akitől ezt mi is feladatul kaptuk.

Megrendítő olvasmányt nyújtunk át, Kedves Olvasó. Erős idegekre és „jó gyomorra” lesz szüksége. Szeretnénk, ha e könyv által minél inkább megerősödne elköteleződése az evangéliumból megismert Isten szolgálata mellett, akit épp e sok sebből vérző egyház által ismerünk.

Patsch Ferenc SJ

A szerkesztők előszava

Az elmúlt években az egyház tagjai – s különösképpen papjai – által kiskorúak ellen elkövetett szexuális visszaélések botránya nemcsak az egyházi vezetőket, de világszerte sokakat megrázott. XVI. Benedek pápa így fogalmazott erről: „a dolgok megítélésében súlyos hibák történtek, és az egyházkormányzás terén is voltak mulasztások” (Lelkipásztori levél Írország katolikusaihoz, n. 11.). A Szentatyának meggyőződése, hogy a bántalmazások lelepleződése által okozott krízis valamennyi lelkipásztor és minden hívő számára lendületet adhat „az őszinte önvizsgálathoz és az egyéni és egyházi megújulás határozott programjához” (i. m. n. 2.).

A gyógyulás és megújulás felé elnevezésű szimpózium – amelyre 2012. február 6. és 9. között került sor a Pápai Gergely Egyetemen – a püspökök, rendi elöljárók és más, különleges felelősséggel járó pozíciókban lévők segítését tűzte ki célul, abban, hogy – a pápa kérése szellemében – őszinte önvizsgálatot tartsanak, illetve ösztönözzék a személyes és egyházi megújulást. Ez a tanácskozás egy újabb lépés kívánt lenni azon a hosszú és fájdalmas úton, amelyen az egyház elindult, hogy szembenézzen a visszaélések által okozott „nyílt sebbel” (XVI. Benedek). A szimpózium résztvevőihez intézett – és az államtitkár által tolmácsolt – üzenetében a pápa mindenkit arra buzdított, hogy az evangélium által ihletett szeretettel nézzenek szembe ezzel a kihívással, és biztosítsanak olyan életteret a védtelen fiataloknak és felnőtteknek, amely lehetővé teszi számukra az emberi és lelki fejlődést. Továbbá a pápa arra kérte a résztvevőket, hogy törekedjenek a helyzet minél teljesebb megértésére, hogy a fiatalok hatékony védelmének és az áldozatok támogatásának kultúrája az egész egyházban valósággá válhasson.

Annak érdekében, hogy a Szentatya által kifejezett remények formát ölthessenek, 2010 szeptemberében döntés született arról, hogy a szexuális visszaélés témájáról tartsunk szimpóziumot a Gergely Egyetemen. E kezdeményezés elejétől fogva konkrét támogatást és segítséget kapott a Vatikán különféle hivatalaitól. Külön említésre méltó az a bátorítás, amelyet az államtitkárságtól, a Hittani Kongregációtól, a Püspöki Kongregációtól és a Népek Evangelizációjának Kongregációjától kaptunk. A szimpózium folytatása kívánt lenni a Hittani Kongregáció

2011. május 3-i körlevelének, amelyben felszólította a világ püspöki karait, hogy dolgozzanak ki irányelveket a kiskorúak védelmére.

Ennek megfelelően a tanácskozás első számú meghívottai a püspöki konferenciák képviselői és a szerzetesrendek, illetve a felszentelt élet egyéb intézményeinek elöljárói voltak. Az egyéni résztvevőket a püspöki konferenciák és a (női és férfi) Rendi Elöljárók Nemzetközi Tanácsa választotta ki. Összesen száztíz püspökkari képviselő és harmincöt rendi elöljáró volt jelen a szimpóziumon. Rajtuk kívül részt vettek rajta a Rómával közösségben lévő keleti egyházak képviselői, a római főiskolák és katolikus egyetemek rektorai, kánonjogászok, pszichoterapeuták, pszichiáterek és nevelők; velük együtt a résztvevők létszáma több mint kétszázhúsz fő volt, mind az öt földrészről.

A szervezők szándéka szerint a szimpózium céljai a következők voltak:

– megszólaltatni a visszaélések áldozatait, és őszintén megnevezni a kudarcokat, a vétkeket és bűncselekményeket, melyek az egyházban történtek;

– hozzájárulni a meghallgatás és megértés kultúrájához, hogy a jövőben együtt munkálkodva keressünk megoldásokat a visszaélés kérdésére;

– együttműködni a médiával és tájékoztatni a nyilvánosságot arról, hogy mit lehet tenni a leggyöngébbek védelme érdekében az erőszak ellen.

Az előadók a Fülöp-szigetekről, Mexikóból, Brazíliából, az Amerikai Egyesült Államokból, Máltáról, Dél-Afrikából, Argentínából, Belgiumból, Németországból és Írországból érkeztek. A globális részvétel világossá teszi, hogy a visszaélés problémája nem csupán a Nyugat országaiban, hanem az egész világon jelen van, így világszerte kihívás elé állítja a keresztényeket és a tágabb társadalmat.

A tanácskozás 2012. február 6-án kezdődött William Levada bíboros, a Hittani Kongregáció prefektusa megnyitó beszédével. A bíboros legfőképpen azt hangsúlyozta, hogy az egyházban és a társadalomban történő visszaélések elkeserítő jelenségével való megküzdés sokoldalú (kánonjogi, teológiai, lelkipásztori és pszichológiai) megközelítést tesz szükségessé.

A bevezető beszédet követően a szimpózium központi témái kilenc ülésszakon kerültek sorra a következő három délelőtt; megtárgyalásukon valamennyi résztvevő jelen volt. Először az írországi Marie Collins szólalt fel, aki tizenhárom éves korában lett egy pap által elkövetett szexuális visszaélés áldozata. Beszélt az abúzus fájdalmas következményeiről és arról, hogy a felelős püspök milyen mulasztásokat követett el ügyében. Beszédét Sheila Hollins bárónő, brit pszichiáter prezentációja kísérte, aki a 2010-es írországi apostoli vizitáció idején több száz áldozat történetét hallgatta meg.

Msgr. Stephen Rosetti – a marylandi Silverspringben működő Szent Lukács Intézetben szerzett sokéves tapasztalata nyomán – a papi szexuális visszaélések elkövetőinek megfelelő kezeléséről beszélt. Msgr. Charles J. Scicluna, a Hittani Kongregáció főügyésze azokat a kánonjogilag fontos szempontokat mutatta be, melyeket a püspöki konferenciáknak szemük előtt kell tartaniuk a visszaélésekre vonatkozó irányelvek kidolgozásakor. Mint mondta, az igazság teljes elismerése segíteni fog az igazságszolgáltatás előmozdításában, a keresztény közösség tehát elkötelezett amellett, hogy teljes mértékben együttműködjön az állami hatóságokkal a szexuális gyermekbántalmazás elleni küzdelemben. A mexikói Jorge Carlos Patrón Wong püspök – a latin-amerikai szemináriumi rektorok konferenciájának korábbi elnöke – a leendő papok alapos emberi és spirituális felkészítésének szükségességét hangsúlyozta. A manilai (Fülöp-szigetek) Luis Antonio Tagle érsek világossá tette, hogy a visszaélések nem idegenek az ázsiai kultúráktól. A gyógyítást és megelőzést célzó, lelkipásztori szempontból megfelelő és hatékony intézkedések kidolgozása során tehát a kulturális környezetet is figyelembe kell venni. A Brazíliából érkezett Edenio Valle szalézi szerzetes a visszaélések felbecsülése és a velük szemben való nyilvános fellépés szociológiai és kulturális elemeiről beszélt. Desmond Nair dél-afrikai pap az egyház által hazájában végzett nevelési és megelőzési munkáról számolt be. A Gergely Egyetem négy teológusa (Joseph Carola SJ, Mark Rotsaert SJ, Michelina Tenace és H. Miguel Yáñez SJ) közös előadást tartott a visszaélések problémájáról. Végül Reinhard Marx bíboros – München–Freising érseke – arról beszélt, hogy az egyházi vezetők felelősséggel tartoznak az áldozatok és az elkövetők, illetve a média és a közvélemény iránt, hiszen ez elősegíti az egyház hitelének és a bizalom légkörének helyreállítását.

Február 7-én és 8-án műhelybeszélgetésekre került sor a következő témákról: A krízis valódi ára, Internet és pornográfia és A sebezhető felnőttek elleni visszaélések megelőzése. E műhelybeszélgetéseket a VIRTUS (a Nemzeti Katolikus Kockázatenyhítő Csoport szervezete) hét tagja vezette. A VIRTUS sok hasonló programot tartott már egyházi munkatársaknak és vezetőknek az Amerikai Egyesült Államok több mint száztizenöt egyházmegyéjében.

E két nap bűnbánati virrasztással és különleges eucharisztikus ünnepléssel zárult, a szimpózium témájának és céljainak szellemében. A bűnbánati virrasztáson – melyet Marc Ouellet bíboros, a Püspöki Kongregáció prefektusa vezetett – a résztvevők bocsánatért könyörögtek, amiért nem voltak képesek megvédeni a gyermekeket. A szerdai eucharisztikus ünneplésen Fernando Filoni bíboros – a Népek Evangelizációja Kongregáció prefektusa – a Szentlelket hívta segítségül a résztvevők gyógyulásért és megújulásért végzett munkájához.

A szimpózium tervezéséhez, szervezéséhez és megvalósításához sokan hozzájárultak, és így kézzelfoghatóvá vált, hogy ez a püspökök, papok, szerzetesek és hívek hiteles közösségi összefogásának pillanata. Itt és most lehetetlen megneveznünk mindazokat, akik segítettek. A szimpózium szervezőiként – és e kötet szerkesztőiként – szeretnénk kifejezni hálánkat az előadók és mindazok iránt, akik hozzájárultak a szervezéshez, azért, hogy nagylelkűen felajánlották idejüket és energiájukat.

Hálásak vagyunk azoknak is, akiknek az anyagi támogatása lehetővé tette e konferenciát: a München–freisingi főegyházmegyének; a Német Püspöki Konferenciának; az Aid to the Church in Need, a Renovabis és a Misereor szervezeteknek; a Bresciai, a Paviai és a Bolzano–bressanonei egyházmegyéknek, valamint a Jézus Társasága olasz, svájci és holland rendtartományának.

Szándékaink szerint e szimpózium nem csupán elszigetelt esemény, hanem fontos, előrevezető lépés. Az egyház valamennyi tagjának kitartó, elkötelezett hozzáállására van szükség a múlt felelősségének vállalásában és a jobb jövőért folytatott együttműködésben. A szimpózium munkájára építő következő lépés, hogy létrejött a Gyermekvédelmi Központ, melyet a Gergely Egyetem Pszichológiai Intézete alapított. A müncheni székhelyű központ most fog bevezetni egy három évre szóló e-learning programot, vagyis többnyelvű virtuális képzési platformot. Reméljük, hogy ez a program – valamennyi földrészt képviselő partnereinek együttműködése révén – felhívja a figyelmet az egyházban és a tágabb társadalomban egyaránt jelen lévő szexuális visszaélésekre. Szándékaink szerint e kezdeményezés egyben a visszaélések megelőzésének eszköze lesz.

A szimpózium szervezőiként – és e kötet szerkesztőiként – reményünket fejezzük ki, hogy e tanácskozás hozzá fog járulni az egyház valamennyi tagjának nagyobb döntésképességéhez, áttetszőségéhez és a felelősség tudatos vállalásához a szexuális visszaélések nehéz kérdésének kezelésében. Bízunk benne, hogy ez a kötet az inspiráció és a bátorítás forrása lesz a gyógyulás és megújulás útján.

Charles J. Scicluna – Hans Zollner SJ – David John Ayotte SJ

Róma, 2012 húsvétján

A LEGJOBB HAGYOMÁNYOKRA
ÉPÍTVE

A pápa üzenete a szimpózium résztvevőinek

Kedves Dumortier Atya!

A Szentatya szívélyes üdvözletét küldi a Pápai Gergely Egyetemen

2012. február 6. és 9. között megrendezendő, A gyógyulás és megújulás felé című szimpózium valamennyi résztvevőjének, és imádkozik e fontos kezdeményezésért. Arra kéri az Urat, hogy ez a tanácskozás segítse a világ püspökeit és rendi elöljáróit valóban krisztusi módon fellépni a gyermekbántalmazás tragédiájával szemben.

Mint ahogy azt őszentsége gyakran hangsúlyozta, fontos, hogy a keresztény közösség számára az áldozatok gyógyulása legyen az első, és ennek együtt kell járnia az egyház teljes megújulásával, valamennyi szinten. Urunk arra figyelmeztet bennünket, hogy minden jótettünk, még a legkisebb testvéreink iránt gyakorolt irgalmassági cselekedeteink által is neki szolgálunk (vö. Mt 25,40). A Szentatya tehát támogat és bátorít minden olyan evangéliumi szeretetben tett erőfeszítést, amely arra a kihívásra irányul, hogy a gyermekek és a kiszolgáltatott felnőttek számára emberi és lelki fejlődésüket szolgáló egyházi környezetet teremtsünk. Arra buzdítja a szimpózium résztvevőit, hogy továbbra is vegyék igénybe a szakértők segítségét annak érdekében, hogy az egyházban mindenhol előmozdítsák a hatékony gyermekvédelem és az áldozatok támogatásának kultúráját.

A pápa – a szimpózium munkáját Máriának, az egyház édesanyjának közbenjárására bízva – valamennyi résztvevőnek örömmel küldi apostoli áldását mint az Úrban való erő és béke biztosítékát.

Krisztusban,
Tarcisio Bertone
bíboros-államtitkár

Vatikán, 2012. január 30.

A Hittani Kongregációnak a püspöki konferenciákhoz írott körlevele

segítségül az irányelvek kidolgozásához a klerikusok által kiskorúakkal szemben elkövetett szexuális visszaélések kezeléséhez

Az egyházmegyés püspök fontos felelősségi körébe tartozik, hogy a hívek közös java érdekében, különösen pedig, hogy védelmezze a gyermekeket és a fiatalokat, megfelelő választ adjon az egyházmegyéjében kiskorúak ellen klerikusok által elkövetett esetleges szexuális visszaélésekre. Ez a válasz magában foglalja a megfelelő eljárásmód alkalmazását az ilyen visszaélések áldozatainak segítése érdekében, valamint az egyházi közösség kiskorúak védelmére való nevelését. A válasznak tehát biztosítania kell az egyházjog ezzel kapcsolatos rendelkezéseinek alkalmazását, egyúttal pedig figyelembe kell vennie a polgári jogszabályok betartását is.

I. Általános szempontok

a) A szexuális visszaélések áldozatai

A püspök vagy valamely megbízottja személyében az egyháznak késznek kell lennie arra, hogy meghallgassa az áldozatot vagy családtagjait, valamint hogy lelkileg és pszichológiailag segítséget nyújtson számukra. A Szentatya, XVI. Benedek apostoli útjai során különösen is jelentős példáját adta arra való készségének, hogy találkozzon a szexuális visszaélések áldozataival és meghallgassa őket. Ezen találkozások alkalmával a Szentatya a megértés és gyámolítás szavaival fordult az áldozatokhoz, amint azt az Ír katolikusokhoz címzett lelkipásztori levelében is olvassuk (n. 6.): „Rettentően szenvedtetek, és ezt valóban nagyon sajnálom. Tisztában vagyok vele, hogy semmi sem képes semmissé tenni azt a rosszat, amelyet elkövettek ellenetek. Elárulták a bizalmatokat, és meggyalázták emberi méltóságotokat.”

b) A kiskorúak védelme

Némely országban egyházi nevelési és megelőzési programokat indítottak, hogy biztosítsák a „biztonságos környezetet” a kiskorúak számára. Ezek a programok megpróbálnak segíteni a szülőknek csakúgy, mint a lelkipásztori vagy iskolai munkatársaknak abban, hogy fel tudják ismerni a szexuális visszaélés jeleit, és képesek legyenek megtenni a megfelelő lépéseket. A fenti programok gyakran elismerést érdemelnek, és modellül szolgálnak arra, hogy a mai társadalomban elkerülhessük a kiskorúakkal szembeni szexuális visszaélések eseteit.

c) A leendő papok és szerzetesek képzése

2002-ben II. János Pál pápa így beszélt: „Nincs helye a papság soraiban és a szerzetesi életben olyanoknak, akik árthatnak a fiataloknak (Az amerikai bíborosoknak mondott beszéd 2002. április 23-án n. 3.). Ezek a szavak felhívják a figyelmet arra a különleges felelősségére, amely a püspökökre, a felsőbb elöljárókra, valamint mindazokra hárul, akik felelősek a jövendő papok és szerzetesek képzéséért. Azok az útmutatások, amelyeket a Pastores dabo vobis kezdetű apostoli buzdítás ad, valamint a Szentszék illetékes dikasztériumainak irányelvei tegyenek szert mind nagyobb jelentőségre a hivatások helyes megítélése terén, valamint a jelöltek egészséges emberi és lelki nevelésében. Különösen azáltal, hogy a klerikusokban erősítik a tisztaság, a cölibátus és a lelki atyaság iránti felelősséget, egyúttal pedig elmélyítik a kérdéssel kapcsolatban az egyházfegyelmi intézkedések ismeretét. Az ehhez képest sajátos útmutatásokat minden országban dolgozzák be a szemináriumok és formációs házak képzési programjába, mind a megszentelt élet intézményei, mind pedig az apostoli élet társaságai számára, a Ratio institutionis sacerdotalisnak megfelelően.

Ezenkívül különleges gondosságra van szükség az információk szükséges megosztása terén azon papságra vagy szerzetesi életre készülő növendékek esetében, akik egyik papnevelő intézetből a másikba kerülnek át, illetve egyházmegyét vagy szerzetesrendet váltanak.

d) A papok kísérése

1. A püspöknek kötelessége, hogy papjaihoz atyaként és testvérként viszonyuljon. A püspök ezen kívül különös figyelemmel hivatott gondoskodni a klérus állandó képzéséről, különösen a papszentelést követő első években, s nagyra kell értékelnie az imádság és a papi közösségek kölcsönösen támogató szerepét. A papokat világosítsák fel annak a kárnak a nagyságáról, amelyet egy klerikus okoz a szexuális visszaélés áldozatának, valamint a kánoni és polgári jog iránti saját felelősségükről is, továbbá legyenek képesek felismerni, hogy melyek lehetnek az esetleges visszaélés jelei, bárki kövesse is el azt valamely kiskorúval szemben.

2. A püspökök teljesítsék minden kötelességüket a számukra bejelentett esetleges visszaélések eseteinek kezelése kapcsán, a kánoni és a polgári jog kötelmei szerint, valamennyi fél jogainak tiszteletben tartásával.

3. A megvádolt klerikus az ártatlanság vélelmét élvezze mindaddig, amíg az ellenkezője be nem bizonyosodik, még akkor is, ha a püspök óvatosságból korlátozhatja szolgálatának gyakorlásában mindaddig, amíg a vádakkal kapcsolatban bizonyosságra nem jutnak. Adott esetben tegyenek meg mindent azon klerikus jó hírének helyreállítása érdekében, akit igazságtalanul vádoltak meg.

e) A polgári hatóságokkal való együttműködés

A kiskorúakkal szembeni szexuális visszaélés nem csupán kánoni törvényekbe ütköző bűncselekmény, hanem egyúttal olyan bűntény is, amelyet a polgári hatóságok is üldöznek. Jóllehet a polgári hatóságokkal való kapcsolat a különböző országokban nagyon változó képet mutat, a megfelelő illetékességi körön belül fontos együttműködni velük. Különösen is követni kell a polgári jog előírásait a szóban forgó bűntény hatóságok felé való továbbítását illetően, anélkül azonban, hogy a szentségi belső fórum megsérülne. Természetesen ez az együttműködés nemcsak a klerikusok által elkövetett visszaélésekre vonatkozik, hanem a visszaélések azon eseteire is, amelyek valamely szerzetesi vagy egyházi intézményben dolgozó laikus személyt érintenek.

II. A hatályos kánoni törvénykezés rövid áttekintése a klerikus által kiskorú kárára elkövetett szexuális visszaélés bűntényével kapcsolatban

2001. április 30-án II. János Pál pápa közzétette a Sacramentorum sanctitatis tutela [SST] kezdetű motu propriót, amelyben a valamely klerikus 18 éven aluli kiskorú kárára elkövetett szexuális visszaélésének esetét beillesztette a Hittani Kongregáció számára fenntartott delicta graviora (súlyosabb bűncselekmények – a ford.) sorába. Ezen bűncselekmény elévülését tíz évben határozták meg attól kezdve, hogy az áldozat betöltötte a 18. életévét. A motu proprio kötelező ereje mind a latin rítusú, mind pedig a keleti rítusú klerikusokra vonatkozik, legyenek bár egyházmegyés vagy szerzetes klerikusok.

2003-ban Ratzinger bíboros, a Hittani Kongregáció akkori prefektusa elnyert II. János Pál pápától néhány sajátos felhatalmazást, amely nagyobb rugalmasságot biztosított a delicta graviora esetek büntetőjogi eljárása során, a legsúlyosabb esetekben pedig lehetővé tette az ex officio elbocsátási kérelmet. Ezeket a felhatalmazásokat beillesztették a motu proprio átdolgozásába, amelyet a Szentatya, XVI. Benedek hagyott jóvá 2010. május 21-én. Az új szabályozás szerint az elévülési idő 20 év, amelyet kiskorúakkal való visszaélés esetén onnantól kell számítani, amikor az áldozat betöltötte a 18. életévét. A Hittani Kongregáció bizonyos esetekben el is tekinthet az elévülési időtől. Meghatározták a gyermekpornográf anyagok megszerzésének, birtoklásának vagy terjesztésének kánoni bűntettét is.

A kiskorúakkal szemben elkövetett szexuális visszaélések esetei kezelésének felelőssége mindenekelőtt a püspököket és a felsőbb elöljárókat terheli. Amennyiben a vád valószínűnek tűnik, a püspöknek,

a nagyobb elöljárónak vagy ezek megbízottjának előzetes vizsgálatot kell indítania a CIC [Codex Iuris Canonici] 1717. és 1468. kánonja, valamint az SST 16. cikkelye szerint.

Ha a vád hitelt érdemlőnek bizonyul, az esetet továbbítani kell a Hittani Kongregációnak. Amennyiben az esetet kivizsgálták, a Hittani Kongregáció jelezni fogja az illető püspöknek vagy nagyobb elöljárónak, hogy milyen lépéseket kell tennie. A Hittani Kongregáció egyúttal útmutatást is ad, hogy biztosítsa a megfelelő intézkedések megtételét, amelyek garantálják a megvádolt klerikussal szemben lefolytatandó eljárás igazságosságát és a védekezéshez való alapvető jogát éppúgy, mint az egyház javának védelmét, beleértve az áldozatét is. Hasznos emlékeztetnünk arra, hogy általában véve egy örökre szóló büntetés, mint amilyen a dimissio (a klerikusi állapotból való elbocsátás – a ford.), büntetőjogi eljárás lefolytatását követeli meg. A kánonjog szerint (vö. a CIC 1342. kánonja) az ordináriusok nem hozhatnak végérvényes büntetésről határozatot törvénykezési eljáráson kívüli határozat formájában; ebből a célból a Hittani Kongregációhoz kell fordulniuk, amely végleges ítéletet hozhat a bűnösséget illetően, és alkalmasint megállapíthatja a klerikus szolgálatra való alkalmatlanságát éppúgy, mint a végérvényes büntetés következményként való kiszabását is (SST 21. cikkely, 2. paragrafus).

A kiskorúval szembeni szexuális visszaélés esetében bűnösnek bizonyuló klerikussal szembeni kánonjogi intézkedések általában kétfélék: 1) olyan intézkedések, amelyek korlátozzák a nyilvános működését, vagy legalábbis kizárják a kiskorúakkal való kapcsolatát. Az ilyen intézkedésekhez büntetés is társulhat; 2) egyházi büntetés, amelyek közül a legsúlyosabb a klerikusi állapotból való elbocsátás (dimissio).

Ezekben az esetekben magának a klerikusnak a kérésére pro bono Ecclesiae megadhatók a klerikusi állapottal járó kötelezettségek alóli felmentések, beleértve a cölibátus alóli felmentést is.

Az előzetes kivizsgálásnak, valamint az egész eljárásnak valamennyi érintett személlyel kapcsolatban a titoktartás megkövetelésével és jó hírük szükséges védelmének szem előtt tartásával kell lezajlania.

Hacsak nem szólnak súlyos okok ellene, a megvádolt klerikust értesíteni kell a vádról, hogy lehetősége nyíljon a válaszadásra, még mielőtt az esetet a Hittani Kongregációnak továbbítanák. A püspök vagy a felsőbb elöljáró dönthet arról, hogy milyen információkat közöljenek a megvádolttal az előzetes vizsgálatok során.

A püspök vagy a felsőbb elöljáró illetékességi körébe tartozik, hogy gondoskodjék a közjóról azáltal, hogy meghatározza, a CIC 1722. és a CCEO 1473. kánonjában foglaltak alapján, mely elővigyázatossági intézkedések foganatosítására van szükség. Az SST 19. cikkelye szerint ezt csak akkor teheti meg, ha az előzetes vizsgálat megkezdődött.

Végül emlékeztetni kell arra, hogy egy püspöki konferencia, mely a Szentszék jóváhagyásával működik, kiadhat ugyan sajátos normákat, de ezek az előírások úgy értendők, mint az egyetemes törvényhozás kiegészítői, nem pedig annak helyettesítői. A sajátos előírásoknak ezért összhangban kell lenniük mind a CIC/CCEO kánonjaival, mind pedig a Sacramentorum sanctitatis tutela kezdetű, 2010. május 21-én jóváhagyott, átdolgozott motu proprióval. Amennyiben a konferencia kötelező normákat akarna meghatározni, szükséges kérnie a Római Kúria illetékes dikasztériumainak recognitióját (felülvizsgálatát – a ford.).

III. Útmutatások az ordináriusok számára a követendő eljárásmódról

A püspöki konferencia irányelveinek útmutatást kell nyújtaniuk az egyházmegyés püspökök és a nagyobb elöljárók számára, amennyiben értesítik őket olyan feltételezett szexuális visszaélésekről, amelyeket a joghatóságuk alá eső területen klerikusok követhettek el kiskorúakkal szemben. Ezek az irányelvek mindenképpen vegyék figyelembe az alábbi megjegyzéseket:

a) a „kiskorúakkal szemben elkövetett szexuális visszaélés” fogalmának meg kell felelnie a SST motu proprio 6. cikkelyében foglaltaknak („klerikus által a tízparancsolat hatodik parancsa ellen elkövetett bűntett, 18 évesnél fiatalabb kiskorúval szemben”), valamint a Hittani Kongregáció értelmezési és joggyakorlatának, figyelembe véve az ország polgári jogát is;

b) azt a személyt, aki a bűntényről bejelentést tesz, nagy tisztelettel kell kezelni. Amennyiben a szexuális visszaélés esete kapcsolatban állna a bűnbánat szentségének méltósága elleni bűntettel is (SST, 4. cikkely), a bejelentőnek jogában áll kérni, hogy nevét ne közöljék a megvádolt pappal (SST, 24. cikkely);

c) az egyházi hatóság igyekezzék az áldozat számára lelki és pszichológiai segítséget felajánlani;

d) a vád kivizsgálása a magánszféra (privacy) védelmének és az érintettek jó hírének szükséges tiszteletben tartásával történjék;

e) hacsak nem szólnak súlyos érvek ellene, a megvádolt klerikust már az előzetes kivizsgálás fázisában is értesítsék a vádról, hogy lehetősége legyen arra válaszolni;

f) Az egyes konkrét esetekben a némely helyen rendelkezésre álló felügyeleti és tanácsadó szervek nem helyettesíthetik az egyes püspökök személyes mérlegelését, és részükről a potestas regiminis (kormányzati hatalom – a ford.) gyakorlását;

g) az irányelveknek figyelembe kell venniük annak az országnak a polgári törvénykezését, amelyben a püspöki konferencia működik, különös tekintettel a polgári hatóságok értesítésének esetleges kötelességére; h) az egyházfegyelmi vagy büntetőjogi eljárás minden szakaszában szükséges biztosítani a megvádolt klerikus igazságos és méltányos megélhetését;

i) ki kell zárni a klerikus visszatérését a nyilvános szolgálatba, ha ez a szolgálat veszélyezteti a kiskorúakat vagy botrányt jelent a közösségre nézve.

Végkövetkeztetés

Az irányelvek, amelyeket a püspöki konferenciák készítenek elő, azt a célt szolgálják, hogy védjék a kiskorúakat, valamint hogy megkönynyítsék az áldozatok számára a segítség és kiengesztelődés elérését. Tanúsítaniuk kell, hogy a klerikusok részéről kiskorúak ellen elkövetett szexuális visszaélés bűntényének kezelése az egyházmegyés püspök elsődleges felelőssége. Végül, az irányelveknek arra kell vezetniük, hogy közös iránymutatásul szolgáljanak egy püspöki konferencián belül, segítve, hogy a legjobban harmonizálják az egyes püspököknek a kiskorúak oltalmazása érdekében kifejtett erőfeszítéseit.

William Levada bíboros
prefektus, titkár

† Luis F. Ladaria SJ
Thibica címzetes érseke

Kelt a Szent Officium épületében, 2011. május 3-án

Ford.: Patsch Ferenc SJ

TUDOMÁNY ÉS PASZTORÁLIS VEZETÉS

Kiskorúak szexuális bántalmazása:
sokoldalú válasz a kihívásra

WILLIAM LEVADA

„A gyógyulás és megújulás felé” a címe ennek a szexuális gyermekbántalmazásról szóló szimpóziumnak, melyet katolikus püspökök és rendi elöljárók számára szerveztek. E kérdés rendezése kényes, egyszersmind sürgős feladata az egyház vezetőinek. Két évvel ezelőtt, a Római Kúriához intézett karácsonyi üdvözlő beszédében, melyben a papok évére reflektált, XVI. Benedek pápa nyíltan és hosszasan szólt azokról a papokról, akik „visszájára fordítják a szentséget [az egyházi rend szentségét]: a szentség leple alatt mélyen megsebeznek személyeket gyermekkorukban, életre szóló kárt okozva nekik.” Azért döntöttem úgy, hogy ezzel a mondattal vezetem be ma esti előadásomat, mert igen fontosnak gondolom, hogy ne veszítsük szem elől e bűncselekmények súlyosságát, miközben az egyház válaszának sokféle aspektusát vizsgáljuk.

Előadásom legelején szeretnék köszönetet mondani a Pápai Gergely Egyetemnek ezért a kezdeményezésért. Az itt jelen lévők között vannak, akik évtizedek óta foglalkoznak ezzel a kérdéssel, de mi is tudjuk, hogy van még mit tanulnunk, és segítenünk kell egymásnak megtalálni annak legjobb módját, hogy miként támogassuk az áldozatokat, miként védjük meg a gyermekeket, és neveljük úgy a ma és a holnap papjait, hogy tudatosítsák és felszámolják e veszedelmet az egyházban. Remélem, ez a szimpózium jelentősen hozzájárul e célok eléréséhez. Külön köszönetet mondok François-Xavier Dumortier jezsuita atyának, az egyetem rektorának, illetve Hans Zollner jezsuita atyának és csapatának, hogy megszervezték ezeket a napokat.

Ahogy a szimpózium programja is mutatja, előadásom címe: Kiskorúak szexuális bántalmazása: sokoldalú válasz a kihívásra. Később jelzett okokból e válasz megformálásának eszközéül néhány olyan gondolatot választottam, melyek a Hittani Kongregáció tavalyi körleveléhez kapcsolódnak, amelyet a világ valamennyi püspöki konferenciájának elküldtünk, hogy segítsük őket az egyháziak által elkövetett szexuális gyermekbántalmazásokkal kapcsolatos irányelvek kidolgozásában. Hogy összefüggésébe helyezzem ezt a körlevelet, hivatkozni fogok Boldog II. János Pál pápa Sacramentorum sanctitatis tutela (a továbbiakban SST) kezdetű, 2001. április 30-án kihirdetett motu propriójára. E pápai dokumentum tisztázta és frissítette azoknak a kánonjogba ütköző bűncselekményeknek a listáját, melyekkel kapcsolatban hagyományosan a Hittani Kongregáció jár el (ezek klasszikus példái a hit elleni bűncselekmények, vagyis az eretnekség, az aposztázia és a szakadárság, illetve a legsúlyosabb – a szentségek ellen elkövetett – bűncselekmények, vagyis a graviora delicta is, mint például az Eucharisztia megszentségtelenítése vagy a gyónási titok megsértése). Idetartozik a bujaságra csábítás a gyóntatásban, és János Pál pápa kifejezetten e súlyos bűncselekmények közé sorolta az egyháziak által kiskorúak ellen elkövetett szexuális visszaélést is. A motu proprio előírta, hogy valamennyi visszaélést jelenteni kell a kongregációnak, melynek irányítása és koordinációja segítségével az egyházi hatóságok igazságos eljárást kezdeményeznek.

A Hittani Kongregáció akkori prefektusa, Ratzinger bíboros megfontolt irányításával a Szentszék képes volt összehangolt választ adni a szexuális visszaélésekről szóló, egyre növekvő számú bejelentésre, és hatékony kánonjogi eljárást lefolytatni – beleértve bizonyos püspöki és rendi elöljárói döntések kivizsgálását. Miután 2001 végén és 2002-ben egyre tömegesebben jelentek meg a szexuális abúzus eseteiről szóló híradások a médiában – ami oda vezetett, hogy az amerikai püspökök elfogadták a gyermekek és fiatal felnőttek védelméről szóló statútumot –, püspökök egy tanácsa kidolgozta az Alapvető normák[1] elnevezésű dokumentumot, melyet a Szentszék jóváhagyása óta az amerikai püspökök kötelező kiegészítő szabályzatként használnak, és amely nagy segítséget jelent nekünk a médianyilvánosság következtében tömegesen felszínre kerülő múltbeli esetek kapcsán. Szeretném kifejezni személyes hálámat Benedek pápa iránt, aki – már prefektusként is – oly jelentős szerepet vállalt ezen új normák érvényesítésében az egyház javára, és támogatta az Alapvető normák jóváhagyását az Egyesült Államokban. A pápának az elmúlt években sajnos sok támadást kellett elszenvednie a média részéről a világ különböző részein, holott inkább hála illetné meg valamennyiünk részéről, az egyházon belül és kívül.

Az egyháziak által – különösen az Egyesült Államokban, de nem csak ott – elkövetett szexuális gyermekbántalmazási ügyek médiabeli robbanása nyomán az ilyen esetekről szóló beszámolók száma drámaian megnövekedett, és a Hittani Kongregáció – Joseph Ratzinger józan vezetése alatt – felismerte, milyen sok és összetett problémával kell számolnia e bűncselekmények kapcsán. Az elmúlt évtizedben több mint négyezer kiskorúak ellen elkövetett szexuális visszaélésről érkezett jelentés a Hittani Kongregációhoz – beleértve az évtizedekkel korábbi esetekre vonatkozó vádakat is. Ha megvizsgáljuk ezeket az eseteket, látjuk, hogy egy kizárólag kánonjogi válasz nem elégséges; valóban sokoldalú választ kell adnunk e tragédiára. Miközben a kongregáció elsőrendű feladata igazságos normákat alkalmazni a vétkes papok megbüntetése során, szükségszerűen azt is keresi, miként lehetne minél jobban segíteni az áldozatok gyógyulását, támogatni a gyermekek és fiatalok védelmét szolgáló programokat, ösztönözni a püspököket, hogy a hitközösségeket tanítsák meg felelősséget vállalni a fiatalokért, valamint együttműködni a Szentszék más dikasztériumaival és a püspöki konferenciákkal abban, hogy a ma és a holnap papjai megfelelő nevelést kapjanak a kiskorúak elleni szexuális bántalmazás kérdésének különböző szempontjaira vonatkozóan.

Kilenc évvel az SST kihirdetése után – és a világ különböző részeiről jelentett esetek ezreivel kapcsolatos tapasztalatok fényében – a Hittani Kongregáció a 2001-ben elfogadott jogszabályokra vonatkozó módosítási javaslatokat nyújtott be a Szentatyának. Bár az SST alapvető körvonalai változatlanok maradtak, a lényegi és ügyrendi normák egy része módosult, hogy a jogszabályok minél inkább megfeleljenek az esetek összetettségének. XVI. Benedek pápa 2010. május 21-én jóváhagyta a módosított jogszabályokat és elrendelte életbe léptetésüket.

A korábbi szabályok legfontosabb kiegészítéseinek egy része a János Pál és Benedek pápa által korábban elismert és jóváhagyott gyakorlatok megszilárdítására vonatkozik. Ilyen például a bűntény elévülési idejének eseti jellegű módosításához való jog; lehetőség a bírósági eljárástól való eltekintésre és helyette extrajudiciális (adminisztratív) eljárás engedélyezésére azokban az esetekben, ahol világos a tényállás; lehetőség arra, hogy szélsőségesen súlyos esetekben közvetlenül a Szentatyához terjesszék fel a klerikusi státus alóli felmentésre vonatkozó kérelmet; a gyermekpornográf anyagok birtoklásának/terjesztésének bűncselekményére vonatkozó kiegészítés; illetve egyéb, az Eucharisztia és a kiengesztelődés szentsége, valamint az egyházi rend szentsége ellen elkövetett bűncselekményekre vonatkozó előírások.

A Hittani Kongregációnak az elmúlt évtizedben szerzett tapasztalata azt mutatta: elérkezett az idő, hogy az egyházi hatóságokat szerte a világon felkészítsük a megfelelő fellépésre a kiskorúak elleni szexuális visszaélésekkel szemben. Sok püspöki konferencia már ki is dolgozta irányelveit – néhányuk jogszabályokat is – annak érdekében, hogy hazájukban egységes választ adjanak erre az összetett problémára. Példaként említhetem Észak-Amerikában Kanadát és az Egyesült Államokat, Dél-Amerikában Brazíliát, Európában Nagy-Britanniát és Írországot, Németországot, Belgiumot és Franciaországot, a déli féltekén pedig Dél-Afrikát, Ausztráliát és Új-Zélandot. Azonban sok esetben csak az után érkezett válasz, hogy a média nyilvánosságra hozta a papok által elkövetett botrányos tetteket. A továbbiakban proaktívabb megközelítésre lesz szükség a püspöki konferenciák részéről szerte a világon. Hogyan valósítsuk ezt meg?

A Hittani Kongregáció kiadott egy körlevelet, hogy segítséget nyújtson a püspöki karoknak az egyházi személyek által kiskorúak sérelmére elkövetett szexuális visszaélések elleni fellépést szabályozó irányelvek kidolgozásában. A 2011. május 3-án kelt körlevél felszólítja a világ püspöki konferenciáit, hogy foglalkozzanak a kérdés különböző aspektusaival: megfelelő egyházjogi büntetést kell kiszabniuk az ilyen bűncselekményeket elkövető papokra; rendelkezniük kell bizonyos normákkal, hogy felbecsüljék az egyházi intézményekben és hivatalokban szolgáló papi és más személyek alkalmasságát; felügyelniük kell a családok és egyházi közösségek számára szervezett oktatási programokat, hogy a jövőben megvédjék a gyermekeket és fiatalokat a szexuális visszaélésektől; és pásztorként, atyaként kell viszonyulniuk a nyájukhoz tartozó valamennyi áldozathoz, aki jogorvoslatért vagy segítségért fordul hozzájuk.

A körlevél három részből áll: 1. Általános szempontok;

2. Az alkalmazható egyházi törvények összefoglalása; 3. Eljárási javaslatok az ordináriusoknak. A körlevél mindegyik fejezete megfontolásra javasol bizonyos területeket, hogy segítse a püspöki konferenciákat egységes irányelvek kidolgozásában a megyés püspökök és a körzetükhöz tartozó szerzetesrendek elöljárói számára a szexuális visszaélések elleni fellépés, illetve az e jelenség felszámolásáért megteendő szükséges intézkedések érdekében. Az egyházjog világosan megfogalmazza a megyés püspökök, a hasonló területi vagy személyi hatáskörrel rendelkező egyházi vezetők, illetve a rendi közösségek elöljáróinak alárendeltjeikkel szembeni felelősségét a szexuális gyermekbántalmazásra vonatkozó vádak kapcsán. A püspöki konferencia kettős szerepet tölt be: egyrészt segítenie kell a tagjai közé tartozó megyés püspököket felelősségük gyakorlásában, másrészt irányítania kell a hatékony, egységes fellépést a kiskorúak elleni szexuális visszaélésekkel szemben, olyan módon, hogy az látható legyen a keresztény hívek és a tágabb társadalom tagjai számára, illetve a világi hatóságok számára is, amelyeknek feladata, hogy a jogi normáknak megfelelően őrizzék a közjót.

Szeretnék nagyon világosan fogalmazni ezzel kapcsolatban. A püspöki konferenciákhoz intézett körlevél nem tartalmaz olyasmit, hogy a megyés püspökök és rendi elöljárók felelőssége átruházandó volna a püspöki konferenciára. Ugyanakkor a kongregáció a püspökök és rendi elöljárók kötelességének tartja, hogy részt vegyenek ezen irányelvek kidolgozásában, és – a Hittani Kongregáció jóváhagyását követően – be is tartsák azokat az egyház javáért. Egyetlen püspök vagy rendi elöljáró sem vonhatja ki magát ezen együttműködés alól.

Tudom, hogy a szimpózium más előadói foglalkoznak majd az egyházjog fontos kánoni aspektusaival, különösen az SST-vel. Ezért én a körlevél első fejezetére, az Általános szempontokra kívánok összpontosítani, mivel azt gondolom, ez a rész adja a legjobb áttekintést az egyház sokoldalú fellépéséről a szexuális visszaélésekkel szemben.

A szexuális visszaélések áldozatai

A körlevél első általános megfontolása a szexuális visszaélések áldozataira vonatkozik. Sokuk – talán legtöbbjük – elsőrendű igénye, hogy odafigyeljünk rájuk; hogy tudhassák: az egyház meghallgatja történetüket, felfogja az elszenvedett sérelmek súlyosságát, kísérni akarja őket a gyógyulás – gyakran hosszú – ösvényén, és hatékony lépéseket tett vagy hajlandó tenni annak érdekében, hogy a továbbiakban megvédje a gyermekeket az efféle visszaélésektől. XVI. Benedek pápa a washingtoni Szeplőtelen Fogantatás-bazilikában az Egyesült Államok püspökeihez intézett beszédében (2008. április 16.) arra emlékeztetett: „Istentől kapott lelkipásztori felelősségetek, hogy bekötözzétek a bizalomszegés okozta valamennyi sebet, hogy elősegítsétek a gyógyulást, a kiengesztelődést, és hogy szerető gondoskodással nyújtsátok ki kezeteket azok felé, akiket ilyen súlyos sérelem ért.”

Szentatyánk személyesen is példát mutatott az áldozatok meghallgatásának fontosságáról számos főpásztori látogatása alkalmával, Nagy-Britanniában, Máltán, Németországban, Ausztráliában és az Egyesült Államokban. Azt hiszem, aligha lehet túlbecsülni e példamutatás jelentőségét számunkra, püspökök és papok számára, hiszen arra tanít, hogy az áldozatok rendelkezésére álljunk gyógyulásuk és kiengesztelődésük e fontos pillanatában. Hiszen végső soron éppen az egyház egyik felkent képviselője által szenvedték el ezt a bántalmazást.

Nem is csoda tehát, ha ma azt mondják nekünk, mennyire fontos számukra, hogy az egyház – most ismét felkent képviselőin keresztül – meghallgatja őket, elismeri szenvedésüket, és segít meglátniuk a valóban együtt érző és szerető Krisztus arcát.

Hallgassuk meg ismét, miként szólt a szexuális visszaélések áldozataihoz főpásztorunk, Benedek pápa Írország katolikusaihoz intézett lelkipásztori levelében: „Borzasztó szenvedésben volt részetek, és ezt valóban fájlalom. Tudom, hogy semmi sem törölheti el azt a rosszat, amit elviseltetek. Elárulták a bizalmatokat, megsértették méltóságotokat.” Az e szavakban kifejezett mély részvét elevenítse meg valamennyiünk szívét, püspökökét és papokét, miközben – Jó Pásztorunkhoz, Krisztushoz hasonlóan – felkeressük a sebzetteket, és biztosítjuk őket arról, hogy elkezdtük felismerni az általuk elszenvedett árulás mélységét. Mi több, az elszenvedett szexuális bántalmazás okozta fájdalmuk meghallgatása mellé az a kötelezettségvállalás is társul, hogy felajánljuk nekik a szükséges spirituális és pszichológiai segítségnyújtást.

A kiskorúak védelme

A körlevél második általános megfontolása a „kiskorúak védelmére” vonatkozik. Néhány országban a helyi egyházi hatóságok már kidolgoztak bizonyos programokat azzal a törekvéssel, hogy biztonságos közeget teremtsenek a kiskorúak számára. Idetartozik az egyházi, iskolai, plébániai, ifjúsági és szabadidős pasztorális munkában részt vevők szűrése és oktatása, különös tekintettel a visszaélésre utaló jelek felismerését oktató képzésekre. Természetesen az e klerikusok és világiak számára szervezett, egyházon belüli programokhoz azt a reményt fűzzük, hogy a probléma fokozott tudatosítása révén megelőzhetők lesznek a jövőbeni visszaélések. Az egyház által kezdeményezett, a gyermekek számára „biztonságos közeget” teremtő programokat gyakran méltatták „a mai társadalomban jelen lévő szexuális gyermekbántalmazás felszámolására irányuló kötelezettségvállalás modelljeiként”.

A lelkipásztori munka kényesebb, ám nem kevésbé fontos területe maguknak a szülőknek és a gyermekeknek a felvilágosítása a társadalomban általában jelen lévő szexuális visszaélésekről. Itt különös jelentőségűek a kulturális különbözőségek. Azokat a püspöki konferenciákat, amelyek most kezdik felmérni az efféle figyelemfelhívó programokra való igényt, segítheti azok tapasztalata, akik már elkezdték ezt a munkát. A kongregáció kiértékeli a körlevél fogadtatását e témában, és reményeim szerint igénybe vehetjük a Vatikán kommunikációs hálózatát, hogy kialakíthassuk e programok információs rendszerét, és ezzel segíthessük az egyházat a világnak azokon a területein, ahol szűkösebbek az információs források.

A jövő papjainak és szerzeteseinek nevelése

Valamennyien tudatában vagyunk annak, mennyire fontos, hogy megfelelő nevelést biztosítsunk a papok és szerzetesek számára. Erre vonatkozik a körlevél harmadik általános megfontolása. 2002. április 23-án Boldog II. János Pál pápa az amerikai bíborosokhoz intézett beszédében leszögezte: „Nincs helye az egyházi szolgálatban olyan személyeknek, akik kárt okozhatnak a fiataloknak.” Ez az elszánt mondat arra figyelmezteti a püspököket és a szerzetesrendi elöljárókat, hogy még alaposabb szűrést kell alkalmazni a pap- és szerzetesjelöltek felvételekor, illetve olyan nevelési programot kell biztosítani, amely magában foglalja a szükséges alapvető önismereti képzést, beleértve az emberi szexualitásra vonatkozó oktatást. Itt idézni szeretnék néhány sort a körlevélből: „A Pastores dabo vobis kezdetű apostoli buzdítás útmutatásai, illetve a Szentszék illetékes dikasztériumainak előírásai még nagyobb hangsúlyt fektetnek arra, hogy megfelelő módon biztosítsák a hivatástisztázást és a jelöltek egészséges emberi és lelki nevelését. Különösképpen figyelni kell arra, hogy a jelöltek megtanulják értékelni a tisztaságot és a cölibátust, illetve a pap abbéli felelősségét, hogy lelki atyává váljon.”

A körlevél hangsúlyozottan éberségre int, amikor azt kéri, hogy a püspökök fordítsanak különös figyelmet „a szükséges tájékozódásra azokkal a pap- vagy szerzetesjelöltekkel kapcsolatban, akiket egyik szemináriumból a másikba, egyik egyházmegyéből a másikba helyeznek, vagy akik váltogatják a szerzetesi intézményeket és egyházmegyéket”. Hozzátenném, hogy az áthelyezések nemzetközi szinten egyre gyakoribbá válnak, ami szükségessé teszi, hogy a püspöki konferenciák és a rendek világos – az egyház érdekében mindenki által betartandó – irányelveket dolgozzanak ki erre nézve.

A papok támogatása

A körlevél negyedik általános megfontolása közvetlenül a papsághoz kapcsolódik. A püspök állandó „kötelessége minden papjával atyaként, illetve testvérként bánni”. Atyai és testvéri gondoskodása jeléül elérhetővé kell tennie számukra a folyamatos nevelési programokat, kiváltképpen a papság első éveiben. A püspöknek atyai figyelmet kell fordítania papjai imaéletére, bátorítania kell őket, hogy testvérekként támogassák egymást, és működjenek együtt az egymás iránti gondoskodásban, egyre szentebb és tökéletesebb szolgálatra buzdítva egymást Krisztus nyájában.

A papok folyamatos képzése és lelki támogatása mellett a püspök felelőssége az is, hogy megfelelő anyagi támogatást biztosítson számukra, az egyházjogi szabályoknak megfelelően azoknak a papoknak is, akiket szexuális visszaéléssel vádolnak vagy akár bűnösnek is találtak ilyen ügyben. A püspök korlátozhatja a megvádolt papot szolgálatának gyakorlásában – ha a körülmények indokolják, akár már az előzetes kivizsgálás idején is (vö. CIC 1722; SST 19c [2010-ben átdolgozott kiadás]) –, ugyanakkor atyaként és testvérként az is feladata, hogy megvédje papjai jó hírét, és mindent meg kell tennie a tévesen megvádolt papok jó hírének helyreállításáért.

Együttműködés a világi hatósággal

A körlevél utolsó általános megfontolása a világi hatósággal való együttműködésre vonatkozik. Ez az alfejezet – mely természetesen nem kevésbé fontos, mint a többi – elismeri azt az alapvető igazságot, hogy a szexuális gyermekbántalmazás nem csupán egyházjogi, hanem olyan bűncselekmény is, amely a büntetőjogba ütközik a legtöbb civil joghatóság szerint. Miután a polgárjogi törvények országról országra különböznek, illetve az egyházi és civil hatóságok közötti kapcsolatok is nemzetenként változók lehetnek, ezen együttműködés módja is szükségképpen eltérő a különböző országokban. Ezzel együtt az alapelvnek ugyanannak kell lennie. Az egyház köteles megfelelni a civil jog követelményeinek abban a tekintetben, hogy jelentenie kell az efféle bűncselekményeket a megfelelő hatóságoknak. Ez az együttműködés természetesen az egyházi intézményekben és programokban dolgozó szerzeteseket vagy laikusokat érintő szexuális gyermekbántalmazásra vonatkozó vádakra is kiterjed. E tekintetben az egyházi tisztségviselőknek vigyázniuk kell arra, nehogy bármi módon kompromittálják a szentségi belső fórumot, melynek sérthetetlennek kell maradnia.

Ezen általános megfontolásokon kívül a körlevél tartalmazza a szexuális gyermekbántalmazás eseteiben alkalmazandó kánoni szabályokat, továbbá a Hittani Kongregációnak az elmúlt évtizedben szerzett, ilyen esetekkel kapcsolatos tapasztalatai alapján összeállított követendő eljárási javaslatokat. A körlevél utóbbi fejezetei az egyháznak a klerikusok kiskorúak ellen elkövetett szexuális visszaéléseire adott „sokoldalú válasza” jogi vetületeinek nevezhetők.

A „gyógyulás és megújulás felé” vezető ösvény olyan út, amelyen az egyház teljes közösségének együtt kell járnia, abban az állandó hitben, hogy Isten hatalma „meggyógyítja a megtört szívűeket, sebeiket bekötözi” (vö. Zsolt 147,3). Amikor Szentatyánk, XVI. Benedek pápa Máltán szexuális visszaélések áldozataival találkozott, nem csupán általános gyógyulásukért és kiengesztelődésükért imádkozott, hanem olyan gyógyulásért, amely „megújult reményre” vezeti őket és az egész egyházat.

Remélem, hogy ma esti gondolataim némileg hozzájárulhatnak e megújult reményhez, amennyiben felhívják a figyelmet azokra a konkrét lépésekre, amelyeket éppen mostanában tesz meg egy katolikusnak – azaz egyetemesnek – nevezett egyház, abbéli törekvésében, hogy választ adjon a klerikusok által elkövetett szexuális gyermekbántalmazások összetett kihívására. Érdemes újra meg újra hangsúlyozni, hogy a bántalmazók csupán elenyésző kisebbséget alkotnak az egyébként hűséges, elkötelezett papság soraiban. Mindamellett ez az elenyésző kisebbség súlyosan megsebezte az áldozatokat, és kárt okozott az egyház abbéli missziójának is, hogy Krisztus szeretetét elhozza a mai világba.

Személyes meggyőződésem, hogy a legfrissebb, a Sacramentum sanctitatis tutela című motu proprio és a kongregáció körlevele által képviselt intézkedések, az egyháziak által elkövetett szexuális gyermekbántalmazás elleni megszámlálhatatlan helyi kezdeményezéssel együtt, segíteni fognak bennünket abban, hogy a továbbiakban is sokféle, eredményes módon tegyünk a múlt sebeinek begyógyításáért és a kegyelmes Istenünk által megígért reményteli jövő melletti elkötelezettségünk megújításáért. Köszönetet mondok azért, hogy megszervezték ezt a szimpóziumot; legyen ez minden jövőbeni törekvésünk modellje, amely valamennyiünknek segít szembesülni azzal, hogy egyházként mit kell tennünk. Legyen egyszersmind a szakértelem és remény forrása azok számára, akik igyekeznek megszabadítani tágabb társadalmunkat a szexuális gyermekbántalmazás veszedelmétől.

Jegyzetek

WILLIAM LEVADA — Kiskorúak szexuális bántalmazása: sokoldalú válasz a kihívásra

1  Vö. Essential Norms for Diocesan/Eparchial Policies Dealing with Allegations of Sexual Abuse of Minors by Priests, Deacons or other Church Personnel. http://www.vatican.va/roman_curia/congregations/cbishops/documents/rc_con_cbishops_doc_20021216_recognitio-usa_en.html (A ford.)