Tripiconi sztori – ifjúsági regénysorozat – spin-off

Robin O’Wrightly: Tündér & Árnyék

Tizennégy éven felülieknek

Hungarian edition © 2024 Robin O’Wrightly

Tripicon © 2008 Váczy Jépont Tamás jogutódjai

Perallantisz © 2024 Robin O’Wrightly

Minden jog fenntartva!

Kiadja a Könyvek Sorban kiadó felelős ügyvezetője

ISBN (pdf) 978-615-6585-24-0

ISBN (epub) 978-615-6585-25-7

Borítóterv és tördelés: Szabó Borka

Borítómodell: NightCafé AI by Greg Rutkowski

konyveksorban@gmail.com

www.robinowrightly.com

https://moly.hu/sorozatok/tripiconi-sztori

Olvastad már a Tripiconi sztorit? Vagy még nem?
Mindkét esetben élvezni fogod ezeket a történeteket.
figyelem! Ha érzékeny vagy a spoilerre, vagy nem érthető, kifejtésre áhító részletet találsz, akkor előbb olvasd el a Tripiconi sztori című sorozat megjelent részeit!

Ismertető

Olvastad már a Tripiconi sztorit? Nem? 1946-ban egy fiatal lány menekül a Városból a Faluba. Ugyanakkor egy fiatal férfi menekül a Palotából a Belváros utcáira. A közös bennük, hogy mindketten a sorsuk elől futnak, de nem is sejtik, mennyivel inkább a végzetük felé…

Kicsoda Tündér & Árnyék?

Mi történik a szigeti hőssel és a gyönyörű idegennel?

Boldogok lesznek-e, amíg meg nem halnak?

És addig vajon hogyan élnek?

Olvastad már a Tripiconi sztorit? Igen? Akkor a történet rövidített változatát már ismered. Ideje a teljes sztorit a nagyérdemű elé tárni… Vigyázat, nem csak nyomokban tartalmaz romantikát! (14+)

„Velük kezdődött minden.” Ez is a Tripiconi sztori ifjúsági sci-fantasy sorozat része.

A sorozat 2024-es kiadásainak új borítói

1. Isabella születése[1]

1946 őszén az égi áldás monoton hangon kopogott végig a macskaköves utcákon. Tripicon is túlélte a második világégést, de inkább menedékhelyül szolgált, mint hogy tényleges háborút szenvedett romhalmaz lett volna. Nemigen bombázták, ha ide le is hullott valami, az csak a véletlen műve lehetett. Helyreállítani tehát nem kellett az épületeket, de zsidók, hithű keresztények és kirekesztettek százai kerestek és találtak védelmet Minoris szigetén. Leginkább az győzte meg őket, hogy ez a hely elég elszigetelt volt, a szó szoros értelmében.

Abban az időszakban megnőtt a hajóforgalom, jöttek a világ minden részéről. Persze azt is tudták, hogy aki ide érkezett, az szinte biztos, hogy letelepedett. Az újonnan beköltözőknek azonban elsőre nem mondták el, hogy Tripiconban nincsenek egyedül. Hogy különös alakok tűnnek fel az utcákon, tereken, legfőképp éjjel. Ezek a valakik égő kék nyakláncot hordtak és semmihez sem hasonlítható, türkiz színű szemük volt. Sokan nem találkoztak velük, csak mendemondákból értesültek róluk, mert ezek a furcsa emberek igen jól rejtőzködtek. Azt gondolták magukban, hogy talán egy kis szekta tagjai, akik szintén a hitleri rémuralom elől menekültek el. Nem tudhatták, hogy kilométerekkel alattuk egy ugyanolyan szeparált világ terül el, mint Tripicon maga.

Ezen az átlagos szeptemberi napon a kavargó tömegben könnyedén el lehetett vegyülni, akár felszíni, akár felszín alatti is volt az ember.

Így történhetett meg, hogy egy csuklyás kabátos alak közeledett a tér felé, lehajtotta fejét, és csak ment előre. Megjelenése nem okozott akkora feltűnést, mint amire számított, de nem kockáztathatott. Ő maga is menekült, Perallantiszból futott az életéért. A ruha egy aprócska, de szívós testű, elszánt lelkű és tiszta szívű lányt rejtett, a neve Eiza ada-Türio eva-Bella volt. Épphogy elmúlt tizenhét, de már komoly sors várt rá, mivel ő bizonyult a legerősebb női perallantidának, emiatt egyenesen a király fiának, Bolebár Amatának szánták feleségül.

Türio, az apja elismert nemes hírében állt, több házzal, kerttel és gazdasággal rendelkezett a Városban, így a lányának nagy tisztesség lett volna életszövetséget kötni egyenesen a trónörökössel. Ez így rendben is lett volna, csakhogy Eiza egyáltalán nem akart hozzámenni.

Egy – talán a legutolsó – alkalommal vitázott a szüleivel a szobájában, ahova el akart vonulni, de nem hagyták. Akkor annyira elragadta a kétségbeesés, hogy apja lába elé borult, és szorosan átfogta őt a térdénél.

– Apám, könyörgök, hadd ne kelljen szövetségre lépnem vele! Bármit megteszek… csak hadd maradjak a házadban egyedülállóként!

Anyja, Bella az ajtóban állt melle előtt összefont karral, és csalódottan csóválta a fejét.

– Eiza, kérlek! – pirongatta lányát. – Tudod jól, hogy már odaígértünk. Nagy tiszteletlenség és szégyen lenne visszautasítani az Amatákat. Légy belátó! Csodálatos életed lesz Bolebár mellett. Igazán rendes, helyes fiú, aki erős kézzel fogja irányítani Perallantiszt, és boldogan, melletted. Ez mindannyiunk érdeke, fényecském! – Majd feszengve odasziszegte társának: – Türio, győzd már meg!

– Eiza, kicsi lányom – hajolt oda az apja, és felhúzta magához a zokogástól remegő lányt, hogy átölelje –, édesanyádnak igaza van! Te is tudod, hogy egy nemes lányának kötelessége a tizennyolcadik esztendejét betöltve egy másik nemessel életszövetségre lépni és összeolvadni. Mi is így tettünk, amikor eljött a mi időnk. Ráadásul ez a fiú egy Amata, maga a király fia; ha örököst szülsz neki, azzal nagy tisztességet teszel a Városnak és bekerülsz a királyok könyvébe. Ki ne akarna magának ilyen kiváltságot?

– Mondjuk én – motyogta az ifjú „menyasszony” az apja mellkasába fúrt fejjel.

– Bolond vagy te, lányom! – fújta oda az anyja.

Hiába könyörgött, kérlelte a szüleit, azok hajthatatlanok voltak.

– Márpedig élettársa leszel Bolebárnak, ha akarod, ha nem – vette Türio két kezébe Eiza arcát, és felemelte, hogy láthassa a makacs lány pillantását. – Az pedig, hogy fiatal lennél a családalapításhoz, merő butaság. Anyád tizenhat volt, én tizennyolc, amikor szövetséget kötöttünk. És Jeél biztosan áldását adta a frigyünkre, mert egy esztendővel később te is megszülettél.

– A felszín fölötti világot pedig verd ki a fejedből – szólalt meg Bella, és közelebb lépett hozzájuk, majd átkarolta élettársa vállát. – Neked most sokkal fontosabb dolgod van: a királynéság.

– Miért nincs egy nővérem vagy egy húgom?! – fordította el Eiza a tekintetét, mert nem bírt a szüleire nézni.

Ha tehette volna, ellöki magától őket, és kiszalad a házból; át a téren, be az erdőségbe, a folyó másik oldalára, ahova elmélkedni járt egyedül, amikor tehette. De az apja erősen tartotta a vállánál fogva, és az anyja is elállta az útját.

– Ez ügyben Jeélhez fordulj a kérdéseddel, mert mi sem tudjuk a választ – sóhajtotta Türio lemondóan. – Ha megmondta neked, kérlek, ne tartsd magadban!

Perallantisz hanyatlott, egyre kevesebben születtek és egyre többen haltak meg. Az amulett nem adott örök életet, csak egy lehetőséget a túlélésre, azt is egyedül a föld alatt. Az atlantidák, akik a Nagy Háború évei alatt szivárogtak le a kéregbuborékba, magukkal hozták a sémita vallást, így a földre szállt Jahve, azaz Jeél imádója lett a nép. Ő pedig azt mondta: sokasodjatok és szaporodjatok, töltsétek be a földet! Hát ők kitartóan szót is fogadtak neki, ám törekvéseiket mégsem koronázta teljes siker. Eiza így maradt szerencsétlenségére egyke és a szülei egyedüli reménye, hogy általa fennmaradjon és beolvadjon vérük a királyi vonalba.

– De én nem akarok Bolebárhoz menni, mert nem szeretem őt, értsétek már meg! – vonaglott teljes elkeseredésében az apja kezei között, nem volt hajlandó feladni a harcot.

Bella nagyot sóhajtott, és közelebb lépett megsimítani a lánya haját, majd átvette a társától, hogy ő ölelje tovább. Ettől Eiza végképp összetört, mert innentől tudta: eldőlt a sorsa. Az anyjával egyébként sem volt túl jó a viszonya, mivel leginkább ő szorgalmazta a frigyet.

– Majd megszereted, ahogy én is tettem apáddal. Ő nagyszerű ember, nem is kívánhattam volna jobbat… Egy hibája van. Ha Amata lett volna, én bizony kibújtam volna a bőrömből! – szólt ki epésen az élettársa felé.

– Bella, ne kezdd el megint, kérlek! – emelte fel Türio védekezőn a tenyerét. – A szerelmet amúgy is túlértékelik! – Azzal sértetten elhagyta a szobát.

– Látod, látod, milyen kiváltságos helyzetben vagy, Eiza? Neked igazi királyi sarj lehet a társad – dünnyögte tovább a nő a karjában nyöszörgő túszának.

A húszéves királyfi már csak egy esztendőre járt a koronától, és emellé szüksége volt egy élettársra is, így kijelölték neki a legerősebbnek és legéletrevalóbbnak ítélt nőt: Eizát.

A lány félt ettől, mert egyáltalán nem vonzódott Bolebárhoz, és a tudattól, hogy azon a napon nagyon közel kell engednie majd magához a gyereknemzés okán, a rosszullét kerülgette. Pedig a fiatalember jóképű és erős volt, rajongtak érte a lányok Város-szerte, de Eiza mégsem tartozott közéjük. Úgy érezte, hiányzott valami a fiúból, amit nem tudott meghatározni, micsoda, ám emiatt teljesen hidegen hagyta őt. Hogy a fiatal férfi milyen érzelmekkel viseltetett a lány iránt, azt senki nem tudhatta, mert ritkán találkoztak, és akkor is inkább az életeskü körüli teendőkről volt szó. Az Amata-fiú talán kedvelte őt, de lehet, hogy csak egy jövendőbeli asszonyt látott benne, nem többet.

Eiza pedig nem akart csak egy anya lenne, aki sorban szüli a gyerekeket, vagy egy bábu, aki vidámnak tettetett arccal mosolyog a nép felé a vár balkonjáról. A kis perallantida úgy határozott, hogy majd boldog lesz azzal, akit megszeret. Ám mivel még nem találkozott az illetővel, így nem is sürgette volna a szövetségre lépés eljövetelét, ha a szülei nem erőltetik.

Az elköteleződés előtt szeretett volna még élni egy kicsit, felfedezni a világot, azon keresztül megismerni önmagát. Mivel lent már eleget látott, tervei szerint felnézett volna a híres-neves Atlantiszra, ahonnan mostanság a látogatóikat kapták. Ők jöttek-mentek, sok színes történetet meséltek a felszínről, lent pedig egy időre menedékre leltek. Azonban sokáig nem maradhattak, mert hosszú távon képtelenek voltak elviselni a környezet hatásait.

Ugyanis a föld alatti léttel járó túl magas, 30 °C-os állandó hőmérséklet, a felszínhez képest kétszeres nyomás és a Nagycsillag, azaz a Nap fényének hiánya elgyengítette őket hetek-hónapok alatt. Ha nem indultak vissza a földfelszín felé hamarabb, akkor rövid időn belül, ott lent haltak meg mind.

Látni akarom Atlantiszt, mielőtt bárkivel is összekötöm az életem, és elveszítem a szabadságomat!

Tisztában volt azzal, hogy ő sem maradhat sokáig fent, mivel az a fajtájára jelentett halálos ítéletet. Az amulett csak pár évet adott volna neki, mielőtt kihuny vele együtt; ez a fizikumuk és a kristály közös kapcsolatával járt, mint mellékhatás. Eiza azonban nem is gondolta, hogy hosszabb ideig tartózkodott volna a föld színén pár napnál-hétnél.

A nagy veszekedés után egyre inkább arra a döntésre jutott, hogy bárhol és bármeddig jó lesz neki, csak minél távolabb lehessen az anyjától, talán még az apjától is, de legfőképpen Bolebár Amatától.

Ezért a fiatal nő tervezni kezdte a saját szökését, és éjszakánként, hogy senki ne olvashassa a gondolatait, mert alvás közben a Város-beliek erre képtelenek voltak.

Azt tudta jól, a Faluba felmenő központi járaton nem szökhetett ki anélkül a szabadba, hogy ne követték volna oda, de az Ítélet-szigeti, azaz a második, a Secundusra vivő lépcsőkön igen. Tisztában volt vele, hogy az rettenetes börtönre nyílt, ahonnan perallantida még nem tért vissza élve. Akit az oda száműzött rabok elkaptak, annak elvették az amulettjét, így ítélték kínhalálra, de a nők rosszabbul is járhattak. Ennek ellenére nem vállalta be, hogy a király emberei kezére kerüljön, inkább a fegyencek fenyegetésével nézett szembe. Ott legalább nem keresik, mert azt gondolják, ebek harmincadjára jutott.

Hetekig menetelt fölfelé, éjt nappallá téve, serkentő gyógynövényből készült itallal és étellel, hogy mindig egy lépéssel előbbre járhasson az üldözőinél. Ha ugyan utána mentek, mikor látták, melyik feljárót választotta, de az bizonyos, hogy egy darabig keresték. Ő már nem tudhatta ezt, mert messze járt, és egyre azon gondolkozott, miként juthatna a Faluba anélkül, hogy veszélybe sodorná az életét.