Második átdolgozott kiadás

Borítóterv: Sánta Kira

Illusztrációk: Cserny Timi Pookah

Borítótipográfia: Csigás Gábor

Copyright © Kleinheincz Csilla, 2007,2014

© GABO Kiadó, 2014

Borítóterv © Sánta Kira, 2014

Illusztrációk © Cserny Timi Pookah, 2014

Borítótipográfia © Csigás Gábor, 2014

A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges

Elektronikus kiadás v.1.0.

ISBN 978-963-689-887-8

Kiadja GABO Kiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Roboz Gábor

A gyerekeknek, akik voltunk; a felnőtteknek, akik lettünk.

I

Emese berohant a házba, föl a lépcsőn. Majdnem elesett, de megtámaszkodott a magas lépcsőfokon, és lihegve szaladt tovább. Papírsárkány, gondolta, most fúj a szél, kivihetem a papírsárkányt.

Fölért az emeletre, a szobájába rontott, aztán megtorpant.

A lihegés, a sárkány színes képe miatt nem figyelt föl rá korábban: sírás halk hangja verődött a házban ide-oda, akár egy bent rekedt rigó.

Kinézett. Az emeleti közlekedőfolyosó másik végében, a sarokban kuporogva az anyja ült egy létra mellett, és sírt.

Félelmetes, ha a felnőttek sírnak – azért vannak, hogy a gyerekeket vigasztalják, de ki vigasztalja őket? Érezte, hogy most jönnie kéne valaminek, valakinek, aki tesz róla, hogy Anya abbahagyja a sírást. De nem jött senki, és a hang egyre jobban fájt neki.

Tétován elindult. Máskor, ha anyja tekintetére ereszkedett a szomorú tompaság, tudta, mit tegyen. Ki nem mondott egyezség élt köztük: ő bohóckodott vagy cicásan odabújt, Anya pedig megint mosolygott, még ha csak rövid időre is. Mindketten csak megjátszották, a jókedvet és a megnyugvást egyaránt, de Emese számára a mintha-világ éppolyan valóságos volt, mint az igazi. Neki ennyi is elég volt.

Könnyekkel azonban még nem találkozott, és ez megrémítette. Nem tudta, mit tegyen.

Anya fölnézett rá, ahogy közeledett – ülve alacsonyabb volt, mint ő –, de nem mosolyodott el, csak nézte nagy, nedves szemével. Legszívesebben elrohant volna.

Ehelyett azonban kinyújtotta a kezét, és óvatosan megsimogatta anyja térdét.

– Na – mondta.

– Szia – suttogta vissza Anya, és letörölte a könnyeit. Elmosolyodott, de Emese azt kívánta, bárcsak ne tette volna. A mosoly jobban fájt neki, mint a sírás.

Hallgattak, aztán Emese megkérdezte:

– Mit csináltál? Elestél?

Az elesés és utána a sírás tiszta sor. Ha Anya azt mondaná: igen, akkor megnyugodhatna, még ha tudja is, hogy valószínűleg más történt. Anya sohasem esett el, soha nem verte be a könyökét vagy a fejét semmibe, ő mindig olyan könnyedén járt, mintha táncolna. De ha rábólintana, megint úgy csinálhatnának, mintha, és akkor…

– Nem. Föl akartam menni a padlásra.

Összerezzent, és fölnézett a mennyezetbe vágott csapóajtóra.

– Tudom, hogy ijesztő – mondta Anya, és meleg keze megpihent a kislány vállán –, de nagyon fontos. Muszáj volt megpróbálnom.

Ott sötét van, akarta mondani, de nem jött ki hang a torkán. Pókhálókra gondolt és dohszagra – halálszag, súgta oda neki Laci az iskolában, aki már látott horrorfilmet, és erre szörnyen felvágott.

Anyának eddig sírós volt az arca, de most megváltozott: úgy tűnt, elfogytak a könnyei. Emese gondolkodás nélkül odabújt hozzá.

– Én nem tudok fölmenni – suttogta Anya. – Próbáltam, de nem megy.

– Akkor ne menj!

Meleg karok ölelték át, de nem puha fészekbe húzták; fejük összekoccant. Egyforma szőke tincseik összekeveredtek, és szemük olyan közel került egymáshoz, hogy jól látták egymás íriszének cirmait. Anya szeme fehérjében vörös erek futottak szét.

– Tündérkém – mondta, ezt már nem a megnyugtató vagy szomorú hangján, hanem valamilyen másikon, ami zavarta Emesét. – Nekem kell az, ami a padláson van. Nem fordíthatok hátat neki. Nagyon kell.

Azt, hogy nagyon kell, értette. Neki is: valami vagy nagyon kellett, vagy egyáltalán nem.

– Akkor menj fel.

Anya elmosolyodott.

– De nem tudok. Nem enged.

– Ki?

Nem kapott választ.

– Ki?

– Aki kíváncsi, hamar megöregszik – mondta Anya, de szavai üresen csengtek. Szeme még hajuk árnyékában is nagy volt és ragyogó. – De… te fölmehetnél.

– Nem.

– Itt lennék lent, vigyáznék… Csak le kéne hoznod valamit.

– Nem!

Nagy, fényes szemek.

– Igazad van, nem kérhetek tőled ilyesmit.

Alighogy kimondta, Emese szíve elfacsarodott. Te vagy az oka, szidta magát, most miattad szomorú.

Kibontakozott az ölelésből, de nem futott el. Szeretett volna elbújni, de nem tudott megmozdulni. A padlószőnyeget bámulta inkább.

– Van fönt egy láda. Le van lakatolva.

Anya keze megjelent a padlószőnyeg fölött. Tenyerén egy lapos kulcs feküdt, ugyanolyan, mint amelyik a fészert nyitotta.

– Van benne valami… – habozott. – Nem mondhatom meg, mi az. De látni fogod.

Fölsandított, hogy lássa Anya arcát. Nem úgy nézett ki, mint aki be akarja csapni.

– Most nincs olyan sötét fönt, és azt hiszem, nincs is nagyon eldugva. Én úgysem nyúlhatok hozzá. Te talán… Bár… Persze poros lesz…

Emese hallgatott.

– Megtennéd? Fölmennél?

Szíve hevesen dobogott. Odafent dohos sötétség honolt. Soha nem járt még fönt, éppen ezért nem bízott a padlásban. Akármi lehet ott. Lesben.

– Félsz, ugye? – Anya futólag megölelte. – Ne haragudj, nem szép tőlem.

– Miért kell?

– Mert nélküle nem vagyok egész. Ezt érted?

Megrázta a fejét, aztán bólintott. A szürke fény a szemében és arcán: a hiány az a szürkeség.

– Nagyon fontos?

Lényegi kérdés volt, és ezt mindketten tudták. Látszott Anya tekintetén, ahogy a választ fontolgatta, és egy pillanatra úgy festett, nemet mond.

– Igen.

Fölnézett a padlás csapóajtajára.

– Énekelj! Jó?

Anya nem köszönte meg szóval, csak bólintott, Emese kezébe nyomta a kulcsot, és fölágaskodva kipattintotta a csapóajtón a két zárat, felhajtotta a négyszögletes ajtót, aztán odatámasztotta a zörgő létrát.

Emese odaállt a létra aljába, és fölnézett. A nyílásból sötétség bámult vissza rá. Majdnem megfordult, hogy visszaszívja, amit mondott, de Anya akkor kezdett énekelni. Először halkan, remegő hangon, aztán hangosabban. A kedvenc dalát énekelte, azt, amit senki más nem ismert, sem az óvodában, sem az iskolában.

– Elforral a hajnal, villan páratestem…

Megindult fölfelé, együtt emelkedett az énekkel. Anyja keze a derekán nyugodott, tolta fölfelé. Tenyerének melege szétsugárzott a hátán.

Minden rendben lesz, Anya énekel.

– Halpikkelyt szitálnak a felhők fejed felett…

A tenyér lesiklott derekáról, és Emese élesen beszívta a levegőt. Egy pillanatra megtorpant a létrán, de az ének nem maradt abba, ezért rátenyerelt a padlás padlójára, és fölhúzta magát.

Azt hitte, halottfeketeség lesz odafönt, de nem volt sokkal sötétebb, mint a saját szobája hajnalban, behúzott függöny mellett. A padlás ablaka koszos volt, de elég nagy, hogy így is beengedje a napfényt. A szürke pászma végignyalta a poros padlót és a dobozokat.

Az egyik sarokban két kabátállványon régi ruhák lógtak lepkebábként, egy-egy akasztóra több is jutott. A falak mentén dobozok sorakoztak egymás hegyén-hátán. Az ablak alatt, a fölgöngyölt szőnyegek mellett nádszékek álltak. Nem voltak zugok, ahonnét a rémek előugorhattak volna – minden szépen el volt rendezve, mintha nem is kacattár lenne fönt, hanem lakószoba. Csak a vastag porréteg és a gerendák közti pókhálók mutatták, hogy senki sem lakik a padláson.

– Felnézel: mit se látsz…

A porban kitaposott, sötét csík mutatta, merre szokott járni Apa. Nagy papucsának nyomai néhol elkanyarodtak erre-arra, de a főcsapás a bal oldali fal mellé vezetett, az egyik ládához.

Hátrafordult, hogy biztos lehessen benne: semmi nem veti rá magát. Mögötte csak egy nagy, csukott szekrény volt, berepedt üvegajtóval. Visszafordította a fejét, és halkan, óvatosan elindult a láda felé.

– Réten föléd szállok…

A padló nyikorgott, és Emese szíve – ének ide vagy oda – a torkába ugrott, ott verdesett, mintha ki akarna szökni. A ládához futott, hogy lábdobogással nyomja el a nyikorgást, aztán megint hátrapördült – senki –, mielőtt leguggolt volna a zár elé.

Közönséges, nagy lakat lógott a láda szájáról, hasonló ahhoz, ami a fészeren volt. Tudta, hogyan kell kinyitni. A kulcsot alulról kellett beledugni, aztán elfordítani, és a lakat magától kipattant, még feszegetni sem kellett.

Megint körülnézett. A gerendák közti sötét nagy, éhes szemeket meresztett rá, és itt még az ének is halkabban hallatszott.

– Lefogom szemedet ezüst permetemmel.

A dal újrakezdődött, Emese pedig sietve és ezért ügyetlenül kihúzta a lakat hurkát a láda gyűrűs zárjából. Valami neszezett a padláson, és hirtelen elhalkult az ének; helyette tompa dobb-dobb hallatszott: tulajdon szívverése. Gyorsan fölcsapta a láda fedelét. Valami fehér szövet hevert a fenekén. Kimarkolta, mellkasához szorította, aztán elfordult. A láda fedele nagy csattanással csapódott le, mint valami óriási száj.

Mindegy volt, hogy nem látott fönt semmit, és hogy nem volt sötét – odarohant a csapóajtóhoz, ledugta a lábát, és kalimpálva kereste a létrafokot. Két kéz kapta el a derekát és emelte le. Az ének abbamaradt, de ő már biztonságban volt, és nagy kortyokban nyelte a levegőt. Észre sem vette, hogy eddig visszafojtotta a lélegzetét.

– Okos, ügyes – duruzsolta Anya. Már egy ideje beszélt hozzá, de Emese csak most hallotta meg. – Nagyszerű vagy.

Kivette kezéből az anyagot. Furcsa tapintása volt, mintha tollból lenne, de mielőtt jobban megnézhette volna, Anya már fölállt, és két keze közé szorította a szövetet.

Ragyogott az arca, valami szörnyű diadal sugárzott róla, amitől Emese úgy érezte, mintha még fönt lenne a padláson, a láthatatlan leskelődő pillantásának kereszttüzében. Aztán a pillanat elmúlt, és megint Anya régi, szomorú tekintete szegeződött rá: ha lehet, ez még fájdalmasabb volt, mint előbb a ragyogás.

– Köszönöm – mondta, és mintha még szólni akart volna, de nem tudott. Lehajolt, és megcsókolta a homlokát. Forró csepp gördült a kislány bőrére. – Visszajövök. Hidd el, visszajövök! Nemsokára, és téged is magammal viszlek. Ígérem. De most… haza kell mennem.

Megfordult, és lerohant a lépcsőn.

Emese csak állt a létra mellett, és letörölte homlokáról a könnycseppet. Nem értett semmit. Csak valami nagy éhséget érzett, befejezetlenséget, mintha anyja elvett volna tőle valamit, aminek nála lett volna a helye.

Utánaszaladt, de az anyja nem volt lent a földszinten. A bejárati ajtó kitárva; de nem volt kint a kertben sem. A kapu zárva volt, azt hiába rángatta.

Nyár volt, a fű a melegben szénaillatot párállt, a kerítés mellett magas málnatövek hajoltak a gyepre. A szilvafán rezegtek a levelek a szélben. Az égen egy fehér, hosszú nyakú madár keringett, alakja akár Emese gyerekálmainak árnyéka.

Azt mondta, visszajön, gondolta Emese a kertben állva, és később, éveken keresztül mindig, valahányszor az eszébe jutott.

Azt mondta, visszajön.

De nem jött vissza soha.

Apa azt ígérte, négyre jön; de még nem volt sehol. Emese feszülten ült a kopottpiros padon az otthon kertjében, a nagyanyja mellett, ölében a rajzmappájával. Ceruzája néha megkarcolta a májusi fényben vakító papírt, kóstolgatta, ám a vonalak éppúgy nem álltak össze, mint a lány gondolatai.

Eljött egyedül, mert jó gyerek volt.

Nem.

Eljött, mert nem volt jó, de nem tehetett ígéretet semmire anélkül, hogy meg ne fizette volna az árát, ezért inkább szó nélkül engedelmeskedett, ha valamire megkérték, hogy még az árnyéka se merülhessen fel a dacnak.

Nagyi halkan lélegzett mellette. Emese néha fölnézett rá, lopva, pedig a nagyanyja semmi jelét nem adta annak, hogy tudatában lenne a létezésének.

Az otthonban máskor soha nem maradtak kettesben. Ha nagy ritkán meglátogatták – mert Gödöllő igencsak messze esett Máriaremetétől –, Apa mindig jelen volt, hogy kitöltse a csendet, hidat teremtsen közöttük. Amíg ki nem jöttek az ősöreg hársakkal és vadgesztenyékkel teli kertbe, Emese nem is gondolta volna, hogy a hallgatás ennyire tehetetlen tömb lehet; a portás úgy köszöntötte, mint mindig, Kati néni, az ápolónő rácsodálkozott, hogy ekkora nagylány már, hogy egyedül buszozik át a városon, aztán kitolta neki a kerekes székben Nagyit a kertbe. Csak utána szakadt rá, hogy nem tudja, mit kezdjen a nagyanyjával. A környező padokon más öregek és látogatóik üldögéltek, biztonságot nyújtó rutinnal beszélgettek, és néha-néha odavillant a szemük a lányra és az öregasszonyra, akik némán néztek maguk elé.

Emese évek óta nem beszélt a nagyanyjával. Csak hozzá. Utoljára abban az évben kapott választ, ha szólt hozzá, amikor az anyja eltűnt: ő volt az, akinek a jelenlétére anyósa egyáltalán megrezzent és megtelt élettel.

Amíg Anya velük volt, addig Kótai nagyi feleszmélt a mélységből, amelybe elmerült, és rövid percekre bár, de kitisztult a tudata. Nem a szeretet hozta vissza, bár mindannyian szerették, ki így, ki úgy; és nem is a család melegsége vagy az, hogy beszéltek hozzá.

Egy jel hívta vissza a felszínre, amelyet Anya a tenyerébe írt filctollal azokon a napokon, amikor Apa hazavitte az anyját a gödöllői házukba. Egy mintázat, amelynek létezéséről Apa nem vett tudomást, és amelyet Emesének egyikük sem magyarázott meg soha. Egyike volt azoknak a titkoknak, amelyekből száz meg száz épült be az életükbe, és amelyek olyan gyökeresen különböztek más családok szabályaitól.

Emese emlékezett rá: ahogy kopott Nagyi ráncos tenyerében a jel, úgy töredeztek szét ismét a gondolatai, míg nem maradt belőlük semmi, csupán meg-megakadó mondatok, össze nem kapaszkodó szótövek és ragok.

Nagyi ezúttal még csak nem is hebegett, csak némán üldögélt, nézte az eget, az orgonabokrokat, de hogy látott-e színeken kívül bármit is, nem lehetett tudni; szürke szemében kitágult a pupilla, mintha a levegőben bámulna valamit, ami kizárólag számára létezik. Körülöttük halkan beszélgettek a családok; erőltetett, féloldalas párbeszédek foszlányai szálltak, ugyanolyan tétovák és sehova nem tartók, mint Emese rajza.

Máskor nem volt gondja a rajzolással. Nem hitt a fehér papírban, sohase hitt; az ő képén mindig, mindenhol volt valami. Minden bokor mögött valamiféle lény lapult; állat lépett elő a bozótosból. Némelyik fejjel lefelé állt, mert úgy akadt neki hely a csomók között – ebben a vadonban ez is lehetséges volt. Ilyennek képzelte azt a helyet is, ahonnan Anya jött régen. A papír az utóbbi időben viszketett, ha nem rajzolta tovább a csomókat és egymásba kulcsolódó lombokat.

Kiskora óta vonzódott az indákhoz. A polcán három különböző kiadású Mucha-album állt, és egy nagy mappába lefűzött vagy háromszáz, internetről letöltött ősi és modern kelta csomómintát. Némelyik képen a vonalak csak látszólag alkottak végtelen hurkot – ezeket félretette. Csak az a mintázat volt tökéletes, amely önmagába ért vissza, és végtelen mélységébe vonzotta a szemet. Ezt Anyától örökölte, ő is a csomókat szerette: rajzolni is, kötni is. Azt akarta, tanulja meg őket, de amikor a saját ötleteit is beléjük szőtte, az anyja rácsapott a kezére. Nem szabad, mondta. Tanuld meg a tiszta mintát!

Emese sosem értette egészen, miért. Neki egyik minta sem engedelmeskedett, csupán szép volt. Anyával ellentétben nála nem volt tétje.

Most is a bonyolult, csomókba tekeredő jelre gondolt. A fény, a madárdal, a kerti vadgesztenyefák lombjainak susogása hozta elő a képet, s talán Nagyi szétterülő, mindent elnyelő hallgatása is. Mostanában egyre többször bukkant rá gyerekkorából felsejlő mintázatokra – az anyja azok között élt, és Emese emlékezett rá, hogy a mágneses rajztáblán próbálgatja a vonalakat, amik körülvették őket: a bejárati ajtón, a tepsik alján, az ablakokon üvegfestékből. Ahogy lekopott a nyomuk, úgy fakultak ki a gondolataiból is, ám most sorra előtolakodtak megint.

Most már le tudnám rajzolni, gondolta Emese, és szétterpesztette az ujjait. Hosszúak voltak, keze nagy, majdnem akkora, mint egy felnőtté, csuklója viszont még gyerek-vékony, törékeny. Hirtelen odafordult a nagyanyjához, és hozzámérte tenyeréhez a sajátját. Már majdnem akkora volt, mint Nagyié, aki pedig zongorista volt fiatalkorában – aztán varrónő lett, mert abból meg lehet élni.

Nagyanyja párnás keze engedelmes és néma volt az övében, hagyta, hadd forgassa. Lenézett rá, de az arcán nem tükröződött felismerés vagy gondolat, és erre Emesében felparázslott valami halvány düh. Elege volt abból, hogy az apja mindig késik, hiába ígéri, hogy pontos lesz. Neki bezzeg be kell tartania az ígéreteit! És elege volt a csendből, a várakozásból, abból, hogy a nagyanyja ott is van meg nem is.

De hát tehet ellene. Éppúgy, ahogy egykor az anyja.

Visszaejtette a ceruzát a tolltartójába, és elővette a folyós golyóstollát. Nagyi tenyere ráncos, fehér papír volt a kezében, és ezúttal tisztán látta maga előtt a jelet is.

Tessék, Nagyanyó, hallotta anyja hangját, mint akkor régen, és látta maga előtt a mozdulatot, ahogy rázárja a mintára az öreg, száraz ujjakat.

Nagyi összerezzent, amikor a tollat rányomta a tenyerére, de nem húzta el. Emese nagyanyja keze fölé hajolt, és vonásról vonásra fölrajzolta rá az emlékeiből felsejlett ábrát. A toll hívta elő a vonalakat; akkor vált egészen biztossá abban, hova tartanak, amikor már meghúzta őket, egyiket a másik után.

Észre sem vette, mikor végzett; a tolla még a nagyanyja tenyere fölött lebegett, a következő vonást keresve, amikor az ujjak egyszer csak összezárultak.

– Elég.

Emese fölnézett. Nagyi bátortalanul mosolygott, de a szeme eleven volt.

– Elég, Emese. Tudom, hogy jót akarsz. De…

– De? – suttogta. Különös volt hallani Nagyi hangját, mert most nem remegett.

– Én… – Nagyanyja tekintete egy pillanatra elhomályosult. – Nem tetszik, hogy őt utánozod. Te más vagy. Az én unokám… Meg kell ígérned valamit.

Emese megrázta a fejét. Ígéretet tenni számára többet jelentett, mint más gyerekek vagy akár a tulajdon apja számára, és még mindig nem volt benne biztos, hogy a nagyanyja teljesen tudatánál van. A tenyerén ott volt a jel, de még így sem tudhatta.

Nagyanyja közelebb hajolt, és Emese megérezte az öregség és a műfogsor savanyú szagát.

– Mondd meg Istvánnak, hogy mondjon le róla! Ne keresse többet!

Emese elhúzódott.

– Kit…?

– Lónát. Az anyádat. Ne keresse többé! Ígérd meg, hogy megmondod neki!

Emese lélegzete elakadt. Nagyi úgy nézett rá, mintha mindketten tudnák, miről beszél, de hát Apa nem kereste Anyát. Hiányolta, igen, és ez a hiány benne volt a szemében, a mozdulataiban, a halk szavában, de Emese sosem látta, hogy kereste volna. Sem az interneten, sem a rendőrségen. De még ha keresné is, Emese sosem tiltaná meg neki. Hiszen ha visszahozná, ha egy napon sikerülne…

– Azt akarom, hogy visszajöjjön.

Nagyi sürgetően megrázta a fejét, és megragadta Emese csuklóját.

– Csak bajt hozna rátok. Én előre tudtam. Ígérd meg, hogy szólsz Istvánnak!

Fájt a szorítása. Emese nem gondolta, hogy a puha, pergamenszerű bőr alatt ilyen erő lapulhat. Nagyanyja tekintete egy pillanatra elhomályosult, és amikor elvette a kezét, a lány csuklóján elmosódó tintafolt maradt, ahol a minta elkenődött.

– Ígérd meg…!

A megfoghatatlan, érzékelhetetlen valami, ami Kótai Ibolya volt, kezdett visszazuhanni a sötétségbe, és Emese megrettent. A nagyanyja keze után kapott, hogy ismét rárajzolja a jelet, de helyette ő esett ismét fogságba. Nagyi ujjai rázárultak.

– Ígérd meg…!

A tekintete pedig nem tűrt nemet.

– Megígérem – mondta Emese bénult ajakkal, pedig tudta, hogy hazudik, és hogy ezért meg fogja kapni a büntetést. Mert bármennyire is fájó volt Anya hiányával egy asztalnál ülni, ébredni, elaludni, ez a fájdalom már hét éve az övék volt, és legalább olyan erős kapocsként kötötte össze a családot, mint a szeretet.

A halvány megnyugvás azonban, amely kiült nagyanyja arcára, mielőtt vonásai elernyedtek volna, elegendő kárpótlás volt a hazugságért.

A büntetés – a csak a családjukban létező, furcsa, mágikus szabály szerint – este érkezett, amikor a nappaliban ültek, Apa a sarokba szorított számítógép előtt, Emese pedig a dohányzóasztalnál. A fotoszintézist tanulta, és szerette volna, ha kéznél van az, aki el is tudja magyarázni a tankönyvet. A szavak összefolytak előtte, ceruzájával dühödten dobolt az asztal lapján, míg végre Apa megkérdezte, mitől nyugtalan. Abban a pillanatban Emesének eszébe jutott, mit mondott a nagyanyja, mielőtt elmerült volna széthulló gondolatainak tavába, és már a nyelve hegyén volt, hogy megmondja az apjának: ne keresse többé az anyját. De ekkor beléhasított, hogy ezzel lemondana arról a reményről, hogy Anya egyszer visszatér – és ki tudja, hogy nem történik meg? Talán egy napon valóban visszajön, belép az ajtón, vagy Apa bukkan rá véletlenül. Vagy szándékosan, hiszen nem tudhatni, Nagyi talán jobban tudja, és Apa tényleg keresi a feleségét. Talán épp erről gyón, amikor azt gondolja, senki sem hallja, s aki hallja, az úgysem érti.

Tudta, mit jelent a megszegett ígéret. Varázslatot, fájdalmat, átkot.

Emese az apja fáradt, egyszerre fiatal és öreg arcára nézett, és magában azt mondta:

Nem mondom el. Megígértem, de nem mondom el.

Abban a pillanatban térdre esett a piros-barna virágos szőnyegen, gyomrába fájdalom mélyedt, és ezen kívül egy darabig nem is létezett más. Tudta, hogy Apa fölé hajol, felnyalábolja, beszél hozzá, és tudta azt is, hogy folynak a könnyei, de amikor odanyúlt, hogy letörölje őket, ujjai érzéketlenek voltak. Semmit sem érzett, csak a fehéren izzó csillagot a hasában. A büntetést.

Miért ígérted meg? – lüktetett benne a kérdés.

– Emese? Mi a baj? Valódi fájdalom vagy a másik?

Valódi fájdalom. Így hívták azt, amit a többi gyerek is ismert. Holott valódi volt ez is: izzó, kíméletlen és tanulságos.

– Ígéret – préselte ki Emese zihálva, mire apja szorosan magához ölelte. Nem tehetett semmit, csak várhatta, hogy elmúljon.

Mindig elmúlt, egy negyedóra, óra, hónap, örökkévalóság után. A fájdalom lassan lüktetéssé szelídült, az éles szaggatásokat tompák váltották fel, és Emese már érezte az apja karjait, a mellkasa melegét, már hallotta susogó, csitító hangját. Fölült, eltolta magát az apjától – elvégre már mégsem kisgyerek –, és megtörölte arcát és orrát.

Nem kellett volna megígérnem, gondolta. Mondhattam volna Nagyinak azt, hogy majd meglátom.

Megdörzsölte a hasát, és felszisszent, amikor újra belehasított a fájdalom. Apa szótlanul átnyújtott neki két papír zsebkendőt, hogy megtörölhesse az arcát.

Az ígéretek nagyon fontosak, hallotta anyja visszhangját fejében. Az emlékhez nem tartozott arc, pedig a fényképekről azóta újra megtanulta, hogyan nézett ki. Soha ne ígérj semmit, amit nem tudsz vagy nem akarsz betartani! Mondd, hogy nem ígérheted meg! Viszont, ha valamire ígéretet teszel, azt be kell tartanod, akármilyen nehéz is, akármennyi szenvedéssel is jár. Különben… megfizetsz.

Emesében fölkavarodott a harag, mint mindig, ha büntetés érte. Más miért nem szenved ettől? Más miért normális?

Két éve, negyedikes korában összeesett az iskolában, mert megígérte a barátnőjének, hogy lemásolhatja a leckéjét, de végül elfelejtette megírni. Csak akkor jutott eszébe, mi ment ki a fejéből, amikor már halántékon vágta a fájdalom. Azóta noteszben vezette, mit ígért és kinek. Ha egy ígéretet teljesített, kipipálta.

Akkor végigjárt néhány kórházat, bár ő is és apja is tudták, hogy fölösleges: erre nincsen magyarázat. De panasz nélkül végigülték a vizsgálatokat, végül hallgatagon, egymás kezét fogva hazamentek.

Az orvosok nem találtak semmit, de ez csak Emesét lepte meg – ő azt hitte, mindenre van gyógyszer. Az utolsó vizsgálatnál, amikor a doktor vidáman közölte a kislány apjával, hogy aggodalomra semmi ok, hirtelen közbevágott azzal, hogy az anyja tündér, és ő is az, de az orvos csak nevetett, és azt mondta, hogy persze. Később, hazafelé Apa elmondta neki, hogy jobb, ha nem beszél erről senkinek, mert nem fognak hinni neki, és később már nem is nevetnek majd. Ez a kettőnk dolga, magyarázta.

Az átok miatt megtanult óvatosan ígérni és állni a szavát. Ha vigyázott, minden rendben volt; ha hibázott, akkor apjával ketten megvárták, míg véget ér a roham, vagy fogszorítva viselték a többi következményt: csonttörést, bokarándulást, apró véletleneket, amelyek mégsem azok – és megpróbálták valahogy teljesíteni az ígéretet.

Most azonban valahogy mégsem akaródzott az apjánál vigaszt keresni. Elhúzódott, fölemelte az iskolatáskáját, és lehajtott fejjel elindult a lépcső felé, fel a szobájába.

– Most már rendben leszel? – kérdezte az apja. Megállt a lépcső alján. Aztán: – Elmondod, mit ígértél és kinek?

Emese megrázta a fejét, és visszanézett. Apja idegennek tűnt, ahogy fölnézett rá, mintha egy láthatatlan fal emelkedett volna közöttük az alatt a pár perc alatt, míg a roham tartott. Mert a büntetés egyvalamit nyilvánvalóvá tett Emese számára: az ígéretnek volt tétje. Amit a nagyanyja kért tőle, valóban fontos volt, különben nem fájt volna ennyire. És ez csak egyvalamit jelenthetett: Apa tényleg keresi Anyát, csak titkolja. S ha nincs nyoma, sem a neten, sem máshol, ha soha nem telefonál másnak azt tudakolva, látták-e esetleg Anyát, akkor az annyit tesz, hogy pontosan tudja, hol van.

– Hol van az apád? – kérdezte Adél, amikor Emese benyitott a házba.

– Majd írok neki sms-t, hogy nálad vagyok. Baj, hogy egyedül jöttem?

A nagynénje megvonta széles vállát.

– Nekem nyolc.

Emese ledobta a táskáját, és zokniban bement a konyhába. Orrát dió és sülő, édes tészta illata csapta meg.

Adél melegítőben állt a pultnál, kézzel verte a tojásfehérjét, karján megfeszültek a dzsiu-dzsicun nevelkedett izmok.

– Át akartam vinni később. Nagyi-süti. De majd összecsomagolom és hazaviszed te, akkor nekem nem kell gyalogolnom.

Emese a pulthoz támaszkodott Adél mellé. Hallgattak, csak a habverő csattogott a fényes, cukros habban. Amikor Adél letette a tálat, Emese beledugta az ujját és lenyalta. Nagynénje lehajolt a sütőhöz, kinyitotta az ajtaját, és fogókesztyűvel kivette és a tűzhelyre tette a tepsit. A sütemény barna felszíne gőzölgött. Adél fölemelte a tálat és a tetejére csorgatta a fehér szalagokban lefolyó mázat.

– Figyi – szólalt meg Emese, és ösztönösen nyúlt a tálért meg egy kanálért, hogy kikaparja a maradékot.

– Hm?

– Apa kereste Anyát, miután elment?

Adél furcsálló pillantást vetett rá, és összehúzta kék szemét.

– Gondolom, igen.

– Csak gondolod? Vagy tudod is?

– Nagyon hiányzik neki még mindig – mondta Adél. Emese szájában elémelyedett a cukor.

– Nem ezt kérdeztem, hanem hogy kereste-e.

Adél mozdulatlanul állt előtte, arca kifejezéstelen volt, mintha kiszaladt volna belőle a szellem, és most a bensőjébe visszahúzódva vívott volna harcot az érvekkel vagy egy ígérettel.

– Szerintem erről apáddal kéne beszélned – mondta végül Adél, és az arcán látszott, hogy ennél többet nem fog elárulni.

– Ó, ne már! Összebeszéltetek, vagy mi van? Te is tudod, hova ment Anya?

Adél szája sarkában megrándult egy fintor.

– Oda, ahonnét jött, de ezt te is sejthetted. A… másik helyre.

Soha nem mondták ki a nevét, hiszen olyan gyerekes volt, meseszerű, hihetetlen. Olyannyira semmi köze a kézzelfogható valósághoz, és annyira elkoptatták már a színes ábrás gyerekkönyvek, hogy számukra csak a „másik hely” volt.

Tündérország.

Senki sem juthat be a Rengeteg szívébe. Senki emberfia. A fák fémes levelei hidegen csillognak a holdfényben, a törzsek sűrű kerítésként állnak egymás mellett.

A betolakodó lépte nyomán megcsendülnek a fűszálak. Óvatlanul mozog, szinte vakon szalad a rézfényű fák közti sötét ösvényeken, és közben félrehajtja a lombokat. Az állatok fölkapják a fejüket. Ritkán érzett szag csapja meg az orrukat, és hamarosan paták dübörögnek, mancsok surrannak mindenütt. Menekülnek az emberfia elől.

A lombok lehajolnak, elállják az útját. A férfi nagyot esik; kiáltását ezer szólamban verik vissza a pengő levelek. Föláll, megint előretör, de egy gyökér elgáncsolja.

Most már lassabban tápászkodik fel, de ugyanolyan makacsul indul is tovább. Az ágak beleakaszkodnak, levelek peregnek a földre, verejték szaga keveredik az emberszaggal. Aztán az egyik fa lombos ágával végigvág a betolakodó hátán. A férfi a földre rogy.

Újabb ágak csapnak le. Föláll, de a lombok hátralökik. Végül megfordul, és visszarohan, oda, ahonnét jött. A fák hosszú ostorcsapásokkal hajszolják, ki a Rengetegből.

Csend. Az erdő elégedetten hallgat.

Csend uralkodott az autóban, sértődött, duzzogással teli csend. Emese még mindig neheztelt apjára – érezte, tudta, hogy hazudik neki, éppúgy, ahogy ő is hazudott viszont –, és oldalra sandított.

Apa arca elnyűtt volt; ezúttal tényleg meglátszott rajta a kora. Szája sarkában és szeme körül ráncok sötétlettek, haja homlokára tapadt a kikopaszodott rész fölött. Gépiesen, mereven nyúlt a sebességváltó után, és nem nézett a lányára. Nem tűnt haragosnak; az utastérben megülő, fullasztó sértődöttség teljes egészében Emeséé volt.

Még mindig haragudott Apára. Előző este, miután hazament Adéltól, nem találta otthon, és hajnalig egyedül volt a házban, úgy várta haza. Amikor Apa végül kinyitotta az ajtót, meglepte, hogy a nappaliban találja a lányát. Motyogott valami olyasmit, hogy azt hitte, Adélnél marad, aztán minden magyarázat nélkül elköszönt, és indult volna aludni. Előfordult már ilyen, és Emesét dühítette, hogy Apa nem mondja el, hol járt – kocsmában, nőzött…? Még csak arra sem veszi a fáradságot, hogy kitaláljon valami hazugságot. Mondta is neki ezt, és még sok egyebet, amiket vissza szeretett volna szívni, de a sértődöttség nem engedte. A kiabálás végül odáig fajult, hogy Apa fölküldte a szobájába, mint egy pisist. Mindkettejük arca vörös volt a haragtól és a szégyentől, aztán Emese fölrobogott a lépcsőn, és bevágta az ajtót.

Másnap mogorván és szótlanul ülte végig a reggelit, amelyet Apa készített három ételre kiterjedő főzőtudományából. Nem beszéltek, csak annyi időre, amíg Apa közölte, hogy kimennek Szárítópusztára cseresznyét permetezni, mire Emese tett egy epés megjegyzést.

Apa nem szólt rá. Fáradtnak látszott, mint aki egész éjjel nem aludt. Fordítva vette föl levágott ujjú pólóját, és észre sem vette. Emese nem figyelmeztette.

Hadd lássák meg így a diákjai vagy a többi prof. Engem nem érdekel. Égesse magát.

Apa észre sem vette sértődött hallgatását, de nem is szólította meg, és ez kezdte zavarni. Miután leparkoltak Szárítópusztán, a gyümölcsös mellett, és Apa némán kivette a permetezőt a VW csomagtartójából, egyszer csak kiszaladt Emese száján:

– Hát, elég szörnyen nézel ki.

Apa lenézett rá, és egy pillanatra összeszaladt a szemöldöke.

– El tudom képzelni – mondta végül, és odaadta Emesének a lakatkulcsot. – Rázós éjszakám volt.

– Megmentetted a világot, mi? – kérdezte epésen.

Csak akkor érkezett válasz, amikor beléptek a gyümölcsösbe, és Apa letette a permetezőt a cseresznyesor elé.

– Dolgom volt. És látom, hogy nézel rám, de nem fogom kitalálni, mi bajod.

Emese sötéten bámult rá. Ha képes elfelejteni, hogy előző este fölzavarta a szobájába, ráadásul igazságtalanul… Igazságtalanul? Nem gondolkozott el rajta alaposabban, jogos volt-e a büntetés. Kicsit nyugtalanította a dolog; nem merte megkockáztatni, hogy mégsem neki volt igaza. Hogy Apának joga van-e a titkaihoz, ahogy neki is.

– Egyedül hagytál – mondta végül.

Látszott Apa pillantásán, hogy megértette, és arca ellágyult.

– Sajnálom, Mese. – Kicsit közelebb lépett, hogy megölelje, de Emese egy ideje már nem volt híve a babusgatásnak.

– Nem gond. Hozzászoktam, hogy egyedül vagyok – jelentette ki, és élvezte, hogy Apa arcára kiül a bűntudat. – Amióta Anya elment, volt rá alkalmam.

Tisztában volt vele, hogy Apának fáj, ha megemlíti az anyját, éppúgy, ahogy neki is minden alkalommal – valahányszor meghallotta a nagynénjét Anyáról beszélni – megsajdult a szíve, jelezve, hogy még mindig ott van benne az űr. De most akarta is, hogy fájjon. Anélkül nem lehetett fölrázni a hallgatásából.

– Ő sem volt mindennapi – felelte Apa, és leguggolt a permetezőkészülékhez. Szőke haja a szemébe lógott, nem lehetett látni az arcát. – Őt még több szabály kötötte, mint téged.

– Milyen szabályok?

Nem kapott rá választ, soha nem kapott. Mégis egyre gyakrabban kérdezett.

– Milyen szabályok?

– Majd egyszer elmondom.

– Azt is, miért ment el?

Apa keze megpihent a fogantyún. Egy ideig csak a cseresznyefa zöld árnyéka mozgott a karján.

– Túl gyakran gondolkozol ezen. Te még mindig…

– Én? Neked se megy! – kiáltotta. Apa arca megrándult. – Próbálkozol, próbálkozol, de neked se megy! Ha menne, már rég lenne feleséged!

Apa mély levegőt vett, és amikor megszólalt, olyan bánatosan csengett a hangja, hogy az már szinte fenyegető volt.

– Azt szeretnéd? Ha lenne egy új? Azt szeretnéd?

Emese szája megremegett.

– Nem.

– Én sem.

Emese hirtelen forrónak érezte az arcát, és már kedvesebben kérdezte:

– Mit segítsek?

– A permetléhez jobb, ha nem nyúlsz hozzá. De meglocsolhatod közben a szamócát.

Érezte, Apa is legalább annyira megkönnyebbült, mint ő, hogy egyedül maradhat. Neki jutott a permetezés, Emesének pedig a kert másik végébe kellett mennie a csaphoz.

Az alumínium locsolókanna a lábához verődött, ahogy megdöntött felsőtesttel a szamócaágyásokhoz cipelte. Kétszer sikerült lelocsolnia bakancsos lábát, és a víz becsorgott a cipőnyelv mentén. Mire végzett, meleg, nedves zokniban tocsogott.

Zavarta a nap melege, az, hogy nem értek még meg a szamócák, a nedves cuppogás a bakancsban és a csend. Szeretett volna beszélni Apával – mindegy, miről –, békülésképpen, de nem jutott eszébe semmi, csak úgy odasétálni meg nem akart.

Visszatette a kannát a fészerbe, és elment a kerti padig, amit még Nagyapa ácsolt és festett le a balesete előtt. A zöld festék pikkelyekben hámlott a deszkákról, alóla kivillant a fa – már kiszívta a nap, szürkére mosta az eső. Leült, föltűrte a farmerját, és lehúzta a bakancsát.

Kellemes volt a zöld, hűvös fűbe túrnia meztelen lábujjait. A zoknit kiterítette maga mellé a padra, és beszívta a zöldillatot.

Apa a cseresznyefák között bütykölte a permetezőgépet. Már évek óta egyfolytában gondok voltak a masinával, de ő mindig csak házilag igazított rajta. Egyszerű, mint a pofon, szokta mondani.

A májusi melegben nadrágra vetkőzött. Emese hunyorogva nézte; szemébe vágott a nap. Apa átlagos testalkatú volt, karja, háta azonban izmos, és ettől nagyobbnak tűnt. Így messziről, hosszúra növesztett szőke hajával úgy festett, mintha Emese idősebb testvére lenne – néha annak is nézték. A levelek árnyéka végigsiklott rajta, és Emesének pislognia kellett.

Hunyorított, de akkor is látta: a háta keresztben csíkos volt.

Póló nélkül permetezett?

Fölállt, és meztelen talppal átsétált a füvön. A papsajtok hűvös levelei csiklandozták a bokáját. Apa nem nézett föl, magában motyogva elmerült a permetezőgép szerelgetésében. Ahogy hajladozott, jól kirajzolódtak hátán a harántirányú vörös és zöld csíkok – mohos tigrisbunda. Keskeny, éles peremű vonalak húzódtak jobb vállától bal veséjéig.

– Az mi? – kérdezte.

Apa fölnézett.

– Már megint beakadt a kar. Teljesen szét fogom egyszer szerelni.

– Nem, a csíkok.

– Csíkok?

Emese rámutatott. Apa fölállt, és fejét hátratekerve próbálta megnézni a saját hátát.

– Nem látom. Milyen csíkok?

– Itt. És itt és itt. – Megérintette a vonalakat. Lázas színük ellenére nem érezte forróbbnak őket, mint általában Apa bőrét.

Apja a karját felemelve fordította ki felsőtestét, míg meg nem látta, mire mutat a lánya.

– Ó. – Csak ennyit mondott, aztán leengedte a karját. Egy darabig álldogált, aztán elindult a cseresznyeágra akasztott pólója felé. – Nem tudom.

Emese a csíkokat nézte. Nem létezik, hogy nem emlékszik, hogyan kerültek rá! És biztos nem a permetezőtől vannak. Nem is festék.

– Az meg hogy lehet?

– Úgy, hogy nem tudom! – csattant föl Apa, és fölvette a pólóját, aztán hátrasimította a haját. Amikor szembefordult Emesével, arca idegennek tűnt. – Meglocsoltad a szamócákat?

Beszívta a levegőt, hogy visszavágjon, de aztán elfordult.

– Le vagy szarva! – morogta, és visszasétált a padhoz.

Apa nem szólt rá, talán nem hallotta meg. Amikor Emese visszafordult, már a cseresznyefák árnyékában állt, és a lombokat nézte. De valami mást láthatott; az ágakon nem volt semmi különös.

Az ólomszínű ágak összependülnek az ezüstös tó fölött. Tompa zúgás támad, és végigsöpör a Rengetegen. A szél, amely megzendíti az erdőt, belekap a várfalon álló öregasszony fekete fátylába, és már-már lecibálja a fejéről, de amint a kendő föllibben a csontszínű, ráncos arcról, a fuvallat elhal, mintha megrettenne.

Holló károg a magasban. Az Özvegy gondolkodás nélkül nyújtja a kezét. Bőrét éles karmok karistolják, ahogy a fekete madár elfészkelődik csuklóján.

Fölemeli. A borostyánszín szempárban halvány füstként kavarognak a gondolatok, de nem törnek a felszínre. A hús, a szél, a repülés és a férgek minden mást kiszorítanak.

– Hol vagy? – kérdi tőle. – Hol vagy?

A holló nem válaszol, csak néz. Az emberi tekintet felvillan szembogarában, aztán el is tűnik a mélyben.

A göcsörtös kéz megsimogatja hátán a selyemfényű tollakat, aztán a vár alatti tóra mutat.

– Neki rosszabb. Ő legalább tudja, mi történt vele.

A holló tollászkodik.

– Nemsokára – ígéri az öregasszony. – Lánya van, mondta. Kivált téged. Megmondták a végzetnők is: lány adjon a lányért.

Az Özvegy lepillant a víztükörre, amely éppolyan ólomszürke, mint az ég. A Rengeteg ágainak árnyéka úgy terül szét rajta, mintha egy szem erezete lenne. A hideg vízben fehér hattyú úszik, mögötte csíkban hullámot vet a tó.

Mindennap ugyanazok a körök a változatlan tavon: fehér, néma hattyú a szürke vár árnyékában. Odaföntről magányos, hajlott hátú asszony figyeli. A szél mindig fúj, és a holló soha nem szólal meg. Nem emlékszik a szavakra, a hattyúnak pedig hangja nincsen. Csak az Özvegy beszél néha, de minden szó visszahull rá, és megtelepszik a vállán, akár a hó. Kimondott átkok nyomják.

Olykor úgy látja, a hattyú fölpillant rá. Ilyenkor visszahúzódik a várfal takarásába, és dobol a szíve. Néha a gyűlölettől. Néha a félelemtől.

Máskor ő néz le, és a hattyú süti le a szemét. Ilyenkor kacag, sötéten, mámorosan, és nevetésétől összeguvadnak a Rengeteg odúiban a varangyok. Aztán a holló károgva válaszol, és ettől megkeseredik a kacaj.

Fémesen kondulnak az ágak, az ólomfényű levelek éle éhesen csillog.

Az óra megkondult a falon.

– Nem értem – mondta István. Adél lakásában ült, a „saját” foteljében – véleménye szerint ez volt az egyetlen igazán kényelmes ülőhely az egész szedett-vedett, régi bútorokkal teli lakásban –, és elgondolkozva forgatta kezében a bögrét. – Vagyis hát értem. De attól még nehéz.

– Mi is voltunk fiatalok – emlékeztette Adél. Kinyúlt melegítőben kuporgott a szemközti kanapén, lábát felhúzta, mint a gyerekek.

– Attól még minket is neveltek, nem?

Húga mosolygott, szemöldöke felhúzódott. Mogyoróbarna szemének pillantása azt mondta: „csak próbáltak”.

– Tinédzser korunkban velünk se volt könnyű. Emlékszel, amikor Péterrel az első randinkon kimaradtunk? Tiszta ideg volt mindenki, itt állt besózott fenékkel az egész família.

– Péter egy seggfej volt – jelentette ki István. – Megérdemelte, amit kapott.

– Én hős bátyám – mosolygott rá Adél csúfondárosan. – Oké, seggfej volt, de ezt az első randin nem lehetett tudni. Mi lesz, ha a te lányod is fiúzni kezd?

– Mit tudom én… Szögesdróttal veszem körül a házat, és veszek egy irdatlan nagy mordályt.

Adél ismét gúnyosan felvonta szemöldökét.

– Hú, én is pont ilyen megértő és nyitott apára vágynék!

István kikapta a háta mögül a párnát, és Adélhoz vágta. Húga hangosan kacagott, aztán villámgyorsan visszahajította. A párna keményen puffant a mellkasán, a tea majdnem kiömlött.

– Nem ez a lényeg. – Letette a bögrét. Most már világos volt, hogy egy kortyot sem fog inni belőle, ahhoz túl feszült. – Az a lényeg, hogy mit csináljak vele. Meg van sértődve, és nem tudom, miért.

Adél a levegőbe emelte a kezét.

– Mit nem értesz, a jó ég áldjon meg?! A lányod kamaszodik, ennyi. Ebben semmiben sem különbözik a többi vele egykorú gyerektől.

István hallgatott, aztán megszólalt:

– És rám csapta az ajtót.

– Nos…

– Attól félek, megszakad köztünk a kapcsolat. – Hangja most már komoly volt, mire Adél leengedte a lábát, és előrehajolt. – Attól félek, egy nap fogja magát, és elmegy… Mint Lóna.

– Nem az a fajta.

Fölpillantott. A húga most már tudta, kicsoda Lóna, de amíg itt volt, nem sejtett semmit. Ha ő nem árulja el aztán, honnan jött a felesége és hová ment vissza, rá nem jön soha. A varázslatok, védőjelek dacára sem. Most mégis úgy beszél, mintha jól ismerte volna. Pedig nem így van. Senki sem értette igazán. Rajta kívül.

– Milyen fajta?

– Aki föladja, és elfut, ha valami nem sikerül. Emese mindig hátrál egy-két lépést, aztán visszatér, és konokabb, mint valaha. Igazi buldogtípus. Ezt tőled örökölte, mert Lónától biztosan nem.

István legyintett.

– Nem érted te ezt.

Adél kihúzta magát.

– Miért ne érteném? Én is tudom, mi mást kell még megemésztenie… neki is. Egyszer le kéne vele ülnöd, és elmondanod neki az egészet. Kérdezgetett múltkor, tudod? Megkérdezte, keresed-e Lónát. Tényleg: keresed?

István elfordította a tekintetét.

– Tudom, hol van. Ha ki tudnám onnan hozni, már megtettem volna.

– És ha ő nem akarja, hogy kihozd?

István szája elkeskenyedett. Gondolt erre ő is, hogy amit ő hisz – hogy Lónát a mostohaanyja nem engedi vissza –, az talán csak hamis magyarázat, és a valóság az, hogy a felesége egyáltalán nem akar visszatérni, és már régen mással él, másik családja van… odaát, a fajtája között. A gondolat olyan volt, akár egy tükörszilánk a szívében.

– Ne haragudj – mondta Adél. – Persze, meg kell próbálnod. Egy magyarázattal mindenesetre tartozik neked és a lányának is. És sikerülni fog.

István nem figyelt rá, helyette a hajába túrt.

– Van ez az érzésem, tudod? Ugyanaz, mint amikor Lóna elment… Hogy valami történni fog, valami rossz, mintha a sors már próbálgatná a köteléket Mese és köztem, hogy aztán elszakítsa.

– Ostobaság.

– Biztos vagy ebben? – csattant föl hirtelen. – Biztosan mindig, minden körülmények között ki tudod jelenteni, hogy minden jóra fordul? Elhiszed ezt magad is? Vagy csak anyáskodni akarsz?

Adél hátrahőkölt, arcából kifutott a szín.

– Szóval?

– Nem tudok erre mit mondani – felelte halkan.

– Hát akkor nincs mit mondani, és kész. – Fölemelte a teáscsészét, és belekortyolt. Húga elszomorodott arcát látva szelídebben folytatta. – Elég, ha meghallgatsz. Nem kell mindig mondani valamit.

Adélon látszott, hogy mindjárt fölkel a kanapéról, átvág a szobán és átöleli őt, de aztán mégsem mozdult, csak felhúzott lábát cserélte meg. Igaz, gondolta István, már túl idősek vagyunk ehhez.

Nem sokáig beszélgettek ezután, de mire kilépett Adél házának ajtaján, vörös volt már az ég. Egy repülő aranyszín csíkkal szelte ketté a fényes takarót.

Gyalog indult hazafelé. Tudta, hogy Emese alighanem már otthon van. Nem barátkozott könnyen, nem hurcolta fel magához az osztálytársait – s nem csak azért, mert olyan távol lakott tőlük.

Kívülről minden rendjén lévőnek tűnt – ugyanúgy öltözködött, mint a többi gyerek, metalt hallgatott, és nagyokat beszélgetett a barátnőivel telefonon. Néha ott is aludt náluk. De belül…

Nem tagadhatja le a vérét. Sajnálta ezért; valahányszor Emesére nézett, a csípőfarmeres, szemét festő lány mögött látta az elveszett, reszkető gyereket. Ismerte a pillantást, de éppúgy tehetetlen volt, mint akkor, amikor Lóna szemében figyelte. Évekig.

Ott voltak a rosszullétei a megszegett ígéretek után, hajában az aranyszín, ha kitavaszodott, a figyelmes hallgatás, amikor madárének ütötte meg a fülét, a hattyútoll István zsebében, a hajszálak Lóna hátrahagyott fésűjébe tekeredve.

Nem vagyunk olyanok, mint a többiek, gondolta, ahogy a főút mellett gyalogolt. Autók suhantak el mellette. Nem is leszünk olyanok soha. Akkor sem, ha visszahozom Lónát.

Tudta jól, nem várhat arra, hogy Lóna magától visszajön. Valami történt vele odaát, és azt is sejtette, mi. Neki kell érte mennie. Talán még nem késő. Mindennap megpróbálja, akkor is, ha ismét kudarcot vall, mert bármelyik éjszaka lehet az utolsó.

Tisztában volt azzal, hogy Lóna önző, merev szabályok mentén él, amelyeket csak saját érdekében hajlandó áthágni. Mégis visszavárta. Legalább értette a feleségét, tudta, mit miért tesz. Ezért vélte úgy, hogy történt vele valami. Máskülönben már régen visszajött volna Emeséért.

Hogy őérte visszajött volna-e, abban már nem volt biztos, de száműzte a sajgást. Nem ez a lényeges.

Az ég vöröse elhalványult, ahogy fölfalta az apránként terjedő sötétség. Fák ágainak zúgását hallotta a távolban, a kocsikerekek surrogásán, motorzajon, vonatfüttyön túl, és még valamit.

Apró csengettyűk hangjától kísérve közeledett az éjszaka.

Az éjszaka csilingel, mintha aranycsengőket akasztottak volna az égre csillagok gyanánt. Hideg szél fúj, vackukra űzi az állatokat. Az Özvegy vára sötéten magasodik a tó fölé, amelyben halpikkelyként sziporkáznak a csillagok. A hattyú fehéren alszik a víz felborzolt tükrén.

A vár mélyén sötét termek lapulnak, csak a bátortalan holdfény világítja meg őket. Az Özvegyet nem zavarja – úgy lát, akár a macskák, baglyok. Soha nem torpan meg utat keresve, soha nem bicsaklik meg a lépte. Az árnyékok sem botlanak meg soha.

Sóhajai követik a folyosókon, lépteinek nesze félve surran ide-oda a falak között. Halkan benyit a termébe, és fölhág a lépcsőn. Trónja bársonya, akár a fekete rózsaszirom. Leül, elrendezi a szoknyáját, majd összekulcsolja ölében a kezét.

– Tartód! – mondja, és maga elé néz.

Alacsony emberke áll ott, ahol az imént még csak árnyak kúsztak. Macskaszeme sárgán villog a sötétben. Meghajol, nagyot ásít. Ínye alvadtvér színű a sötétben.

– Szolgálatára!

– Mit válaszolt?

Az emberke megvakarja füle tövét. A mennyezetet nézi, de hogy látja-e a gerendákat, nem tudni. Nyugodtan fordul el, nem rázkódik össze a fönt összecsukott szárnnyal lógó rettenetek láttán – bátor, vagy macskaszeme mégsem oly éles.

– Kevés lesz az neki, öreganyám. De érdekelte a lány.

Az Özvegy szája elvékonyodik, sötét félholdként hajlik lefelé.

– Akkor ajánlj többet!

Tartód vakarózik, megnyalja a tenyerét.

– Csak öreganyám nevében. Mit ajánljak?

– Övé lehet az ezüsterdő, ha megteszi. Arra vágyott, nem igaz?

Az emberke szeme olvadt aranyként villan. Habozik, majd meghajol. Hosszú füle a padlót éri.

– Megmondom neki, öreganyám.

Sarkon pördül, kabátja kiterül, és már indulna, amikor az Özvegy fölemeli bal kezét.

– Várj!

Tartód kushad megint.

– Mondott egyebet is?

Az emberke megborzong, keskeny kezével összehúzza magán a kabátot.

– Azt mondta, emlékszik rá.

Az Özvegy mosolyog. Tartód elfordítja az arcát, hogy ne lássa.

– Vajon honnan ismeri?

Lehajtja a fejét, úgy motyogja:

– Nem tudom.

Az Özvegy intésére megint megfordul, de már korántsem olyan fürgén, mint az imént. Kabátja csak lomhán lebben, s a szél, amely távozását kíséri.

Az öregasszony ismét összekulcsolja a kezét, és kinéz az ablakon az erdőre. Tekintetével a hollót keresi, de amikor nem találja, fáradtan behunyja a szemét.

Nem álmodik.

Mint egy álomban, úgy botorkált Apa nyomában a hipermarket fehér fényű hodályában, és a fájdalom járt az eszében. Már délelőtt zsibbadt a hasa mélyén valami nyugtalanság, de csak most erősödött föl annyira, hogy már ne tudja figyelmen kívül hagyni a hullámokban érkező fájdalmat.

– Ígéret? – kérdezte Apa.

Miért ezt kérdezi mindig? Miért nem lehetek tényleg, normálisan beteg?

Az ő legelső gondolata is az volt, hogy megszegett egy ígéretet, biztosan úgy volt, de miért nem emlékszik akkor rá? Összeszorította száját, és megrázta a fejét.

– Veszünk fájdalomcsillapítót itt, vagy sietünk haza. Melyik legyen?

– Fáj – mondta Emese.

– Meg akarsz várni az autóban? – kérdezte Apa.

Megrázta a fejét. Kényszert érzett, hogy tulajdon hasába markoljon, marokra fogja és tövestül kitépje onnan a görcsöt, de helyette csak ökölbe szorította a kezét.

– Jó, menjünk – döntött Apa, és kifelé kezdte tolni a bevásárlókocsit. Emese utánaloholt, érezte, hogy arca közben féloldalasan megfeszül. Szeretett volna lefeküdni, vagy legalább leülni. – Itt hagyjuk a cuccot?

Emese megint a fejét rázta.

– Ne. Miattam ne. Megvárom.

Beálltak a sorba. Apa keze megrándult a bevásárlókocsin, látszott rajta: tolná előre, rá a pénztár futószalagára pakoló férfira, aki a májusi meleg ellenére is gyapjúkabátot viselt. Emese szédült, nekidőlt Apa vállának.

– Menj előre, Mese! – súgta oda neki Apa, és ő is pakolni kezdett.

Kibújt a pénztárak közül a folyosóra, amely a kisebb üzletek és a hipermarket tere között húzódott, és megpördült. Nem akart forogni, de valamiért mégis körbeszédült, és meghallotta a nevetést.

Csúnya, zavart és ellenséges vihogás volt. Először azt hitte, két lány az, de amikor kinyitotta a szemét, látta, hogy két fiú – nem idősebbek nála – lesi az újságos elől.

Emese szeme összeszűkült, hirtelen nagyon élesen látta a fiúkat, mintha valahogyan közvetlen közelükbe került volna, ki tudta venni még a pórusokat, a kezdődő pattanások rózsaszín dombjait, a magasabbik sötétzöld pólójára hullott korpaszemcsék lisztjét is. Aztán a görcs ismét alhasába karmolt, és a fiúk kiúsztak a fókuszból.

Valaki megérintette a karját. Apa.

– Gyere! – Visszahúzta a pénztárhoz, és mit sem törődve a pénztárosnő rosszalló, türelmetlen pillantásával, levette hosszú ujjú pólóját, és Emese dereka köré kanyarította. – Kösd meg!

– Mi… miért? – kérdezte kábán, és visszafordult a fiúk felé, miközben Apa fizetett. Azok még mindig őt lesték, az egyikük okádást mímelt, a másik már abbahagyta a nevetést, és inkább dermedt rémület látszott rajta. Emesében halvány szégyen támadt, elsősorban apja különös viselkedése miatt, amit nem értett.

Forróságot érzett, ahogy a görcs kioldott benne valamit. Nedvességet, mintha bepisilt volna. Lenézett fehér nadrágjára, és tétován odanyúlt.

Amikor elhúzta az ujját, véres volt.

Mit csináltam rosszul? – ez volt az első kérdése, és a zuhanáshoz hasonlatos rettegés kísérte, hogy megígért valamit, de már ő maga is megfeledkezett róla, és öntudatlanul megszegte.

Aztán Apa derékon kapta, másik kezében a bevásárlószatyor lógott, a kocsit otthagyták félrelökve. Emese érezte, hogy miközben Apa húzza, vezeti kifelé, elhal mögötte a fiúk hangja.

– N-nem emlékszem – dadogta. – Nem emlékszem az ígéretre.

Érezte saját hangjában a pánikot. Mindig olyan gondosan ügyelt rá, mit mond és kinek; ha valamit mégis megígért, azt füzetben vezette, nem lehet, hogy óvatlan volt!

– Nem ígéret, Mese – mondta Apa, és még jobban magához szorította.

– Akkor mi…?

Megálltak a parkolóban. Ahogy felnézett Apa arcára, zavart látott és gyorsan kúszó vörösséget.

– Azt hiszem, menstruálsz. – Azzal Apa megint elindult, sietett tovább az autójuk felé.

Értette a szót, csak felfogni nem bírta. Amikor az autóhoz értek, be akart ülni, de apja nem engedte, míg az ülésre nem terített egy újságot.

– Nagyon látszik? – kérdezte végül.

– Eléggé.

Apa beült mellé, de nem indította el a