John Grisham

Camino-sziget szellemei

Fordította: Wertheimer Gábor
{{watermark}}

John Grisham

Camino-sziget szellemei

Geopen Könyvkiadó

2025

A mű eredeti címe:

John Grisham Camino Ghosts

Copyright © 2024 by Belfry Holdings Inc.

All rights reserved.

Hungarian translation © Wertheimer Gábor, 2025

ELSŐ FEJEZET

Átkelés

1.

Az ötven vendég közül egy sem viselt cipőt. A meghívóban ott állt feketén-fehéren, hogy tilos a cipő. Végül is tengerparti esküvőt tartottak, és Mercer Mann, a menyasszony azt szerette volna érezni, hogy homok van a lábujjai között. A javasolt öltözet az „elegáns tengerparti” volt, ami jelentett valamit Palm Beachen, mást Malibun, és valószínűleg megint mást Long Islanden. De a Camino-szigeten minden elmegy. Leszámítva a cipőt.

A menyasszony mélyen kivágott, fehér vászonruhát viselt, amely a hátából lényegében semmit sem takart, és mivel Mercer az elmúlt két hetet a szigeten töltötte, gyönyörű szépen lebarnult. Thomas, a jövendőbelije ugyanolyan vékony és barna volt. Vadonatúj, halványkék gyapjúöltönyt és hófehér inget viselt, nyakkendőt nem. És természetesen cipőt sem.

Thomas valójában egyszerűen csak örült neki, hogy ott lehet. Már három éve voltak együtt Mercerrel, az elmúlt kettőben együtt éltek, és amikor Mercer megunta, hogy a lánykérésre várjon, három hónappal ezelőtt feltette neki a kérdést:

– Mit csinálsz június hatodikán este hétkor?

– Nem tudom. Meg kell néznem.

– Mondd azt, hogy semmit.

– Tessék?

– Mondd azt, hogy nem csinálsz semmit.

– Jó. Nem csinálok semmit. Miért?

– Mert aznap összeházasodunk a tengerparton.

Mivel Thomas nem éppen a részletek embere volt, nem nagyon vett részt az esküvő tervezésében. De ha történetesen a részletek megszállottja lett volna, az sem számít. Az élet Mercerrel csodálatos volt, nem utolsósorban azért, mert Thomasnak nem kellett kínlódnia a döntések felelősségével. Semmiféle nyomás nem nehezedett rá.

A gitáros lány, aki szerelmes dalokat pengetett, miközben a vendégek pezsgőt kortyolgattak, Mercer tanítványa volt a kreatív írás kurzuson, az Ole Miss egyetemen. Önként ajánlkozott, azt mondta, szívesen gitározik az esküvőn. Egy szalmakalapos felszolgáló töltögette a poharakat. Ő is Mercer kurzusára járt, de azt még nem tudta, mert az oktatója nem közölte vele, hogy nagyon furán ír. Ha Mercer olyan ember, aki nyersen megmondja a véleményét, tudatta volna a fiatalemberrel, hogy valószínűleg több pénzt tud keresni azzal, ha esküvőkön pincérkedik, mintsem regényírással. De ahhoz, hogy Mercer ezt megtegye, két dologra lett volna szükség: egyrészt arra, hogy véglegesítsék az oktatói állásában, másrészt arra, hogy megtalálja magában a képességet, melynek révén el tud bátortalanítani kevésbé ígéretes hallgatókat.

Mercer azért tanított, mert szüksége volt a fizetésre. Megjelent egy novelláskötete és két regénye. A harmadik témáját még nem találta meg. A Tessa, a második regénye bestseller lett, és a sikere arra késztette a kiadóját, a Viking Presst, hogy szerződést kössön vele két további könyvre. A szerkesztője türelmetlenül várta tőle az újabb regényötletet. Ahogy Mercer is nagyon várta. Volt egy kis pénze a bankban, de nem elég ahhoz, hogy minden idejét gondtalanul az írásnak szentelje.

De akadtak olyanok a vendégek között, akik megszerezték maguknak ezt a szabadságot. Például Myra és Leigh, a sziget irodalmi maffiájának nagyasszonyai, akik már évtizedek óta együtt voltak, és a műveik jogdíjából éltek. Hajdanán, a régi szép időkben vagy száz fülledt erotikájú szerelmes regényt adtak ki számtalan álnéven. Vagy Bob Cobb, az exbűnöző, aki banki csalásért néhány évet egy szövetségi intézményben töltött. Kőkemény krimiket írt, amelyekben roppant részletesen ábrázolta a börtönökben tapasztalható erőszakot. Amikor ivott, vagyis lényegében mindig, azt állította, hogy húsz éve nem végzett tisztességes munkát. Ő író! A társaságban a legtehetősebb talán Amy Slater volt, három gyerek ifjú édesanyja, aki valóságos kincsesbányára lelt, amikor vámpírtörténeteket kezdett írni, majd kiadni.

Amy és a férje, Dan fogta a pénz egy részét, és gyönyörű házat építtetett a tengerparton, nagyjából egy kilométerre Mercer nyaralójától. Amikor tudomást szereztek az esküvőről, ragaszkodtak hozzá, hogy a szertartás és a parti is náluk legyen.

Mint minden menyasszony, Mercer is úgy képzelte, hogy majd az apja vezeti az oltárhoz. De az édesapja nem kapott meghívást, és oltárt sem állítottak. Mr. Mann bonyolult lélek volt, aki sosem töltött különösebben sok időt a feleségével és a lányaival. Amikor panaszkodni kezdett, hogy az esküvő nehezen fér be a zsúfolt időbeosztásába, Mercer azt mondta, hogy akkor felejtse el. Amúgy is sokkal jobban mulatnak majd nélküle.

Connie, a nővére viszont ott volt, és a családi drámákban mindig lehetett számítani rá. A két komisz, tizenéves lánya már ott ült a hátsó sorban, mind a ketten a mobiltelefonjukra meredtek. A férje pezsgőt vedelt. Valamivel kellemesebb társaság volt Mercer irodalmi ügynöke, Etta Shuttleworth, aki a férjével érkezett; eljött a szerkesztője is a Vikingtől, és egész biztosan szerette volna elkapni Mercert egy pillanatra, hogy megkérdezze tőle, jól áll-e az új regényével, amellyel már egy év késésben volt. Mercer eldöntötte, hogy ezen a napon munkáról nem lesz szó. Az esküvőjét tartják, és ha a szerkesztője túl erőszakos lenne, Ettának közbe kell majd lépnie. Évfolyamtársak is jöttek a Sewanee-ről, hárman, két férjjel. A harmadik éppen túl volt egy szörnyű váláson, amiről Mercer túl sokat hallott már. Mind a hárman nagyon jóképűnek találták Thomast, Mercer ezért rajtuk tartotta a szemét. Az a tény, hogy a férfi öt évvel fiatalabb a menyasszonynál, csak még vonzóbbá tette. Az egyetemről két kolléga végül rajta maradt a vendégek listáján, és az egész hetet a szigeten töltötte. Mercer jól kijött velük, de azért óvatos volt. Pusztán udvariasságból hívta meg őket. Az elmúlt hat évben ez már a harmadik egyetem volt, ahol dolgozott, és sokat tanult az egyetemi politikáról. Az Ole Miss angol tanszékének történetében az egyetlen oktatóként büszkélkedhetett azzal, hogy a regénye felkerült a bestsellerek listájára, és Mercer néha érezte a felé áradó féltékenységet. Egy régi Chapel Hill-i barát is meghívást kapott, de visszautasította. Két gimnáziumi és egy óvodai barátnő is ott volt a vendégek között.

Thomasnak jóval biztosabb családi háttere volt. A szülei, a testvérei és azoknak a kicsi gyerekei egy egész sort megtöltöttek. Mögöttük zajos társaság: az egyetemi évek alatt összegyűlt haverok.

Az „állelkész” Bruce Cable volt, a Bay Books tulajdonosa, a menyasszony egykori és egyszeri szeretője, aki azzal kezdte, hogy megkérte a jelenlévőket, üljenek le és húzódjanak közelebb a vesszőből frissen font boltívhez. Vörös és fehér rózsák, illetve szegfűk borították, mindkét oldalán rácskerítés. Mögötte harmincméternyi fehér homok, aztán meg az óceán dagály idején, gyönyörű látvány, ameddig a szem ellát. Észak-Afrika nyugati partja csak egy ugrás: alig 6500 kilométer.

A gitáros egészen addig pengetett, amíg Mercer és Thomas meg nem jelent. Kézen fogva jöttek le a lépcsőn, és mosolyogva sétáltak a boltívhez, ahol az állelkész várta őket.

Nem ez volt Bruce Cable első esküvője. Némileg homályos okokból Floridában jóformán bárki megvásárolhatta az olcsó engedélyt, amelynek birtokában „szertartásvezető lelkész” lett, és összeadhatott párokat. Bruce nem tudott erről, és egyáltalán nem is érdekelte, amíg egy régi barátnője házasodni nem készült a Camino-szigeten, és ragaszkodott hozzá, hogy Bruce lássa el a lelkészi feladatokat.

Az volt az első alkalom. Mercer esküvője a második. Bruce azon merengett magában, vajon hány szertartásvezető lelkész bújt valamikor ágyba a menyasszonnyal. Igen, ez egyszer megtörtént, nem olyan sok évvel ezelőtt; lefeküdt Mercerrel, amikor az kémkedett utána. De hát ez már régi történet. Noelle, Bruce felesége tudott róla. Laza volt mindenki. Nagyon kulturáltan zajlott az egész.

Mercer, mivel jól ismerte Bruce-t, és tudta, mennyire fegyelmezetlen, nagyon precízen leírta a fogadalmuk szövegét. Meglepő módon Thomasszal is egyeztetett, és a fiatalember is hozzátett néhány szót. Felállt a University of Carolina egy korábbi hallgatója, hogy felolvassa a költeményét, valami emészthetetlen zagyvaságot szabad versben, amelynek emelnie kellett volna a romantikus hangulatot, de merőben más hatása lett: az egybegyűltek merev tekintettel bámulták a partra kigördülő lágy hullámokat. Bruce úgy tudta ismét felkelteni a figyelmüket, hogy röviden összefoglalta a legfontosabb tudnivalókat a menyasszony és a vőlegény életéről; néhányan még nevettek is. A gitáros lány énekelni is tudott, és elbűvölte a közönséget, amint mély átéléssel előadta az Ez az lesz (mármint örökkévaló szerelem) című dalt. Connie felolvasott egy részt Mercer regényéből, a Tessából, melynek címszereplőjét a húga lényegében a nagymamájukról mintázta. A történetben Tessa mindennap ugyanazon az útvonalon sétál végig a tengerparton, hogy megkeresse az előző este rakott teknőctojásokat. Úgy vigyázott ott mindenre, mintha az övé lett volna, és a jelenlévők közül voltak néhányan, akik jól emlékeztek rá. Connie szívbe markolóan szép részt olvasott fel olyasvalakiről, aki egykor nagyon nagy hatással volt a menyasszonyra.

Bruce végigment velük a fogadalmon, ami szakértő véleménye szerint kissé terjengősre sikerült. Bruce ezt visszatérő problémának tartotta Mercer prózájában, és feltett szándéka volt orvosolni. Imádta az íróit, kényeztette őket, de ugyanakkor szigorú kritikus is volt. Na de most nem az ő esküvője zajlik.

Jöttek a gyűrűk és a csókok, majd mindketten, immáron mint férj és feleség meghajoltak a vendégek előtt, akik felállva tapsoltak.

Az egész szertartás huszonkét percig tartott.

A fényképezés jóval hosszabb ideig. Utána mindenki követte Mercert és Thomast a medencéhez, ahol még több pezsgő várta őket. Az ifjú pár először a Csajomra táncolt. A DJ gondoskodott a továbbiakról is, és hamarosan már nagyon sokan táncra perdültek. Majdnem tíz perc telt el, mire az első részeg, Connie férje, beleesett a medencébe.

A sziget legnépszerűbb séfjének Claude számított, egy igazi cajun Dél-Louisianából. Már nagy munkában volt a csapatával a belső udvaron, miközben Noelle az ülésrendet és a virágokat ellenőrizte. Noelle édesanyja francia volt, így az elegáns terítés és az apró finomságok dolgában senki sem vehette fel vele a versenyt. Amy megkérte, hogy gondoskodjon a virágokról, a porcelánról, a terítékről, az étkészletről, a kristályokról és persze a borról, amelyet a nő örömmel választott ki, majd rendelt meg. Két hosszú asztalt terítettek meg a teraszon egy vászontető alatt.

Amikor a nap már lemenőben volt, Claude suttogva közölte Amyvel, hogy a vacsora elkészült, mire az előre kijelölt helyükre vezették a vendégeket. Zajos társaság volt, sokan nevettek, mindenki szépeket mondott a fiatal párról. Amikor körbejárt az első üveg chablis, Bruce, jó szokásához híven, csendet kért, hogy áradozhasson kicsit a borról. Megérkeztek a nyers osztrigával megrakott tálak, jóformán beborították a két asztalt. A második fogás alatt – garnélarák remuládmártásban – elkezdődtek a pohárköszöntők, és hamarosan különös irányt vettek az események. Thomas testvére nagyon igyekezett, de igaz, ami igaz, nem szónoknak született. Mercer egykori egyetemi társa eljátszotta a szipogó koszorúslány kötelező szerepét, és túlontúl sokáig magánál tartotta a szót. Egy ponton Bruce-nak sikerült félbeszakítania, és rögtön tartott egy kiváló beszédet is. Ezután bemutatta a következő bort, egy remek sancerre-t. A bajok akkor kezdődtek, amikor Mercer sógora, aki még mindig vizes volt a nem tervezett fürdőzéstől, és délután óta folyamatosan döntötte magába az alkoholt, felállt, megtántorodott, és megpróbált előadni egy tréfásnak szánt történetet Mercer egyik régi barátjáról. Rossz volt az időzítése. Connie gyorsan elhallgattatta, hangosan ráförmedt:

– Elég volt, Carl!

Carl hangosan röhögve huppant vissza a székére, és eltartott néhány másodpercig, amíg rájött, hogy rajta kívül senki sem találja viccesnek, ami történt. Thomas régi barátja felpattant, és hogy megtörje a feszültséget, felolvasott egy kissé sikamlós verset a vőlegényről. Még a felolvasás közben felszolgálták a főfogást, a grillezett lepényhalat. A vers egyre obszcénabb lett, és egyre szellemesebb. A végére mindenki dőlt a nevetéstől.

Amy korábban aggódott, hogy túl nagy zajt fognak csapni. A házak egymáshoz közel épültek a parton, és a víz jól viszi a hangot. Ezért meghívta mindkét szomszédját, és még egy héttel az esküvő előtt bemutatta őket Mercernek. A kedves szomszédok most hangosabban röhögtek és többet ittak, mint bárki más.

Myra következett szólásra. Elmesélte, hogy ő és Leigh hogyan ismerkedett meg Mercerrel, amikor az öt évvel azelőtt visszatért a szigetre.

– Gyönyörű volt már akkor is, a bája magával ragadó, a viselkedése, a modora kifogástalan. De azon tűnődtünk, vajon tud-e írni. Titkon abban reménykedtünk, hogy nem. Az utolsó regényével, ami szerintem igazi remekmű, bebizonyította a világnak, hogy fantasztikusan tud történetet mesélni. Miért vannak ilyen mázlisták a földön?

– Myra, kérlek – mondta Leigh halkan.

Egészen eddig a legtöbb pohárköszöntő és a közbevetett megjegyzések többsége mutatott valamiféle visszafogottságot. Ezután azonban már mindenki csapongott, és a beszédeket a nemes borok fűtötték.

A vacsora hosszú volt és finom, s amikor véget ért, az idősebb vendégek szedelőzködni kezdtek. A fiatalabbak visszatértek a táncparkettre, ahol a DJ felnyomta a hangerőt, és igyekezett mindenki kívánságát teljesíteni.

Éjfél körül Bruce elindult, hogy megkeresse Mercert és Thomast. A medence szélén ültek, a vízbe lógatták a lábukat. Bruce újra elmondta, hogy nagyszerű partit szerveztek.

– Mikor indultok Skóciába? – kérdezte.

– Holnap kettőkor – felelte Mercer. – Jacksonville-ből Washingtonba repülünk, onnan pedig Londonba.

Kéthetes nászútra készültek a Skót-felföldre.

– Be tudtok ugrani délelőtt az üzletbe? Kávéval várlak benneteket. Mindannyiunknak szüksége lesz rá.

Thomas bólintott, Mercer pedig azt mondta:

– Persze. Miről van szó?

Bruce hirtelen elkomolyodott, de aztán önelégülten elmosolyodott.

– Van egy történetem, Mercer. Talán a legjobb, amit valaha hallottam.

2.

A Bay Books minden vasárnap reggel kilenc órakor nyitott, amikor Bruce belülről elfordította a kulcsot a főbejárat zárjában, kitárta az ajtót, és fogadta a szokásos tömeget. A vásárlók demográfiai összetétele némileg homályosnak tűnt, de Bruce mindig úgy becsülte, hogy a kuncsaftok fele hűvösebb tájakról érkezett nyugdíjas és immáron szigeti lakos. A másik fél észak-floridai és dél-georgiai helybéli volt. A turisták jöttek mindenfelől, de főképpen délről és keletről.

Az mindenesetre biztos, hogy sokan érkeztek északról is, és hiányzott nekik a kedvenc napilapjuk. Bruce évekkel korábban kezdte árulni a Times, a Post, az Enquirer, a Tribune, a Baltimore Sun, a Pittsburgh Post-Gazette és a Boston Globe vasárnapi számait. Az újságok mellett a kínálatban szerepelt – de csak vasárnap – a sarki étteremből származó legendás vajaskifli, és fél kilencre az emeleti kávézó, illetve a lenti olvasótér már megtelt otthoni napilapokat böngésző jenkikkel. Egyfajta szertartássá vált ez, és a törzsvendégek közül sokan semmi pénzért sem hagyták volna ki a vasárnap délelőttöt a könyvesboltban. Jóllehet itt mindig szívesen látták a nőket – Bruce már régen megtanulta, hogy a könyvek zömét nők vásárolják –, a vasárnapi tömeg javarészt férfiakból állt, és a politikáról meg sportról folyó eszmecserék néha roppant hangossá váltak. A teraszon lehetett dohányozni, ezért gyakran erős illatú szivarfüst terjengett a Main Streeten.

Mercer és Thomas késő délelőtt érkezett immáron törvényes házaspárként, feltűnően tiszta tekintettel és utazáshoz öltözve. Bruce behívta őket a földszinti első kiadások termébe, ahol a legkülönlegesebb, legritkább könyveit állította ki. Kávét töltött, aztán az előző estéről beszélgettek. A friss házasok már indultak volna, hosszú kaland várt rájuk.

– Minden idők legnagyobb történetéről beszéltél – mondta Mercer mosolyogva.

– Igen. Rövid leszek. Igaz történet, kiváló alapanyag egy regényhez. Biztosan hallottatok már a Sötét-szigetről, innen északra van.

– Talán, nem vagyok biztos benne.

– Lakatlan, ugye? – kérdezte Thomas.

– Valószínűleg igen, de ezzel kapcsolatban vannak kétségek. A Florida és Georgia között lévő két szigetgát egyike. Semmiféle fejlesztés nem történt rajta. Nagyjából hat kilométer hosszú, másfél kilométer széles, a part gyönyörű.

Mercer bólogatott.

– Ó, igen, már emlékszem. Tessa beszélt róla évekkel ezelőtt. Szellemek kísértenek rajta, vagy valami ilyesmi, nem?

– Valami ilyesmi. Évszázadokkal ezelőtt, 1750 körül a Georgiából menekülő rabszolgák menedéke lett. Georgiában, ami akkor brit uralom alatt volt, engedélyezték a rabszolgatartást. Floridában spanyol zászló lobogott, és ugyan a törvény nem tiltotta a rabszolgaságot, a menekülteket befogadták. A két ország között már jó ideje dúlt a viszály a Floridába menekült rabszolgák miatt. Georgia vissza akarta kapni őket. A spanyolok meg akarták védeni őket csak azért, hogy bosszantsák a briteket meg az amerikai gyarmataikat. 1760 körül egy Nyugat-Afrikából visszatérő, rabszolgákat szállító hajó éppen ki akart kötni Savannah-nál, amikor durva vihar érkezett északról, amit ma északkeletinek hívunk. Megpörgette a hajót, dél felé vitte, és súlyosan megrongálta. Virginiai hajó volt, a Venus, a fedélzetén nagyjából négyszáz rabszolga, mint egy szardíniásdobozban. Pontosabban négyszázan voltak, amikor elindultak, de nem mindenki ért oda. Sokan meghaltak útközben. Finoman szólva is elképzelhetetlen viszonyok uralkodtak a fedélzeten. A Venus végül majdnem két kilométerrel arrébb sodródott, egészen a Cumberland-szigetig. Mivel a rabszolgák láncra és bilincsbe verve voltak, majdnem mindannyian megfulladtak. Néhánynak sikerült megkapaszkodnia a hajóroncsban, és kisodródtak egy sziget partjára. A sziget 1760-ban kapta a nevét. Georgiából szökött rabszolgák foglalták el, kis közösséget építettek rajta. Eltelt kétszáz év, mindenki meghalt vagy elment, és a sziget lakatlan lett.

Bruce ivott egy korty kávét, reakcióra várt.

– Jól hangzik – mondta Mercer –, de én nem írok történelmi regényt.

– És mi ebben a poén? – kérdezte Thomas. – Hol itt a sztori?

Bruce mosolygott. A kezébe vett egy vékony, kis méretű könyvet. Megmutatta nekik a címet: A Sötét-sziget sötét története. A szerző Lovely Jackson volt.

Egyikük sem nyúlt a könyvért, de ez nem zavarta Bruce-t.

– A szerző maga adta ki a könyvet – magyarázta. – Nagyjából harminc példány kelt el belőle. A Sötét-sziget utolsó élő örököse írta. Vagy legalábbis ezt állítja magáról a hölgy. Lovely Jackson itt él a Camino-szigeten, a régi konzervgyár közelében, a Dokknak nevezett negyedben.

– Tudom, hol van – bólintott Mercer.

– Azt mondja, hogy a Sötét-szigeten született 1940-ben, és tizenöt éves korában jött el az anyjával.

– Honnan ismered? – kérdezte Mercer.

– Néhány éve bejött a boltba egy táskányival a könyveiből, és azt kérte, hogy rendezzünk neki dedikálást. Már hallottatok panaszkodni, azok a szerzők, akik maguk adják ki a könyveiket, az őrületbe kergetik a könyvárusokat. Erőszakosak, követelőznek. Igyekszem kerülni őket, de Lovelyt megkedveltem, és a története lenyűgöző volt. Elbűvölt a személyiségével. Megtartottuk a dedikálást. Kis nyomást gyakoroltam a barátainkra, akiknek a zöme jóformán bármire hajlandó egy pohár ingyen borért. Így aztán nagyon kellemes rendezvényt tartottunk. Lovelyt örök hálára köteleztem.

– Még mindig várok a sztorira – jelentette be Thomas pikírten.

– Tessék, itt a sztori. Florida az már csak Florida, az ingatlanos cápák az állam minden négyzetcentiméterét átvizsgálták, van-e még olyan tengerparti rész, ahol lehet építkezni. Évekkel ezelőtt megtalálták a Sötét-szigetet, de nagy problémával szembesültek. A sziget túl kicsi ahhoz, hogy indokolt legyen hidat építeni. A fejlesztők nem tudtak annyi házat, szállodát, vízi parkot, butikot meg egyebeket kitalálni, hogy meggyőzzék az államot, szükség van egy hídra. Így aztán a Sötét-sziget maradt, ahogy volt. De a Leo hurrikán mindent megváltoztatott. Irtózatos erővel csapott le a szigetre, az északi végét levágta, többtonnányi homok zúdult a tengerbe, lett egy hatalmas zátony, ami összeköti a déli csücskét a szárazfölddel Dick’s Harbor közelében. A mérnökök most már azt mondják, sokkal olcsóbb lenne hidat építeni. A fejlesztők mint a keselyűk köröznek, és cseszegetik a cimboráikat az állami törvényhozásban.

– Tehát akkor a sztori Lovely Jackson – állapította meg Thomas.

– Úgy bizony. Azt állítja, hogy ő a sziget egyetlen tulajdonosa.

– Ha úgysem él ott, miért nem adja el a befektetőknek? – kérdezte Mercer.

Bruce a többi közé dobta a könyvet, és megitta a kávéját. Elmosolyodott.

– Azért, mert szent föld. Ott vannak eltemetve a rokonai. Az egyik dédanyja, egy Nalla nevű asszony, a Venuson volt. Lovely nem adja el a szigetet. Nem és kész.

– Mit csinálnak az ingatlanfejlesztők? – tudakolta Thomas.

– Ügyvédeket fogadtak. Kemény fickók, és azt mondják, semmi hivatalos nyoma nincs annak, hogy Lovely a szigeten született. Ne felejtsétek el, hogy ő az egyetlen élő tanú. Az összes rokon már hosszú évek óta halott.

– És ezeknek a rossz embereknek nagy terveik vannak? – hangzott Mercer következő kérdése.

– Viccelsz? Társasházak, szállodák, golfpályák egymás hegyén-hátán. Még azt a szóbeszédet is hallani, hogy megegyeztek a szeminol indiánokkal, és kaszinó is épül majd. A legközelebbi elegáns kaszinó kétórányira van. Az egész szigetet három éven belül leaszfaltozzák.

– És Lovelynak nincs pénze ügyvédekre?

– Persze hogy nincs. A nyolcvanas éveiben jár, szerény kis nyugdíjból él.

– A nyolcvanas éveiben? – ismételte el Mercer. – Biztos vagy benne?

– Nem. Nincs születési anyakönyve, nincsen sehol semmilyen hivatalos feljegyzés, irat. Ha elolvasod a könyvét, és azt javaslom, hogy azonnal olvasd el, látni fogod, hogy ezek az emberek mennyire elszigetelten éltek évszázadokon keresztül.

– Már tettem el könyveket az útra – mondta Mercer.

– Oké, a te dolgod, nem az enyém. De azért engedj meg egy kis kedvcsinálót. Részben azért éltek ennyire elszigetelve, mert Nalla boszorkány volt, valami vudu papnő. Az egyik jelenetben, amire jó sokáig emlékezni fogsz, megátkozza a szigetet, hogy megvédje a betolakodóktól.

Thomas a fejét csóválta.

– Na, most látom a sztorit.

– Tetszik?

– Igen.

– A gépen elkezdem olvasni – mondta Mercer.

– Amikor végeztél, majd írj Skóciából – kérte Bruce.

3.

Amikor valahol Dél-Karolina felett a gép elérte a repülési magasságot, Mercer elővette a könyvet a táskájából, és alaposan megnézte a borítóját. A grafika nem volt rossz: keskeny földút, amelyet hatalmas tölgyfák szegélyeznek, az ágaikról majdnem a földig ér a spanyol moha. Majd a fák egyre sötétebbé válva belesimulnak a címbe: A Sötét-sziget sötét története. A borító alján ott állt a szerző, Lovely Jackson neve. A belső oldalon egy kicsi, orlandói kiadó neve. A hátlapon nem volt sem ajánlás, sem fénykép a szerzőről, ahogy leírás sem a könyvről. És az is hamar nyilvánvalóvá vált, hogy a kötet szerkesztésével nem foglalkozott senki.

Mercer egyszerű stílusra számított. Maximum három szótagos, könnyen emészthető szavakra. Rövid, dísztelen mondatokra, kevés írásjelre. Cirkalmas szóvirágokra határozottan nem. De a szöveg nagyon jól olvasható volt, a történet pedig annyira magával ragadó, hogy Mercer hamar félretette minden szakmai – meglehetősen arrogáns – észrevételét, és belefeledkezett a könyvbe. Miután egy huzatra elolvasta az első fejezetet, rájött, hogy a szöveg erőteljesebb és sodróbb lendületű, mint a legtöbb hallgatójának az írásai, amelyeket kénytelen volt elolvasni. Ami azt illeti, az írásmód és a történetmesélés jóval érdekesebbnek tűnt, mint azokban az ünnepelt első regényekben, amelyek az előző évben kerültek a kezébe.

Megérezte, hogy Thomas figyeli.

– Igen?

– Csak úgy hasítasz benne – mondta a férfi. – Milyen?

– Elég jó.

– Mikor olvashatom el?

– Mondjuk akkor, amikor befejeztem.

– Mi lenne, ha fejezetenként ide-oda adogatnánk egymásnak?

– Még sohasem olvastam így, és most sem szeretnék.

– Könnyű lesz, mert kétszer olyan gyorsan olvasok, mint te.

– Provokálni akarsz?

– Mindig provokálni akarlak. Nagyjából húsz órája vagyunk házasok. Ideje, hogy kicsit hajba kapjunk.

– Nem kapom be a horgot, drágám. Na, olvassad szépen a saját könyvedet, engem meg hagyj békén.

– Jó, de próbálj meg sietni.

Mercer ránézett a férfira, elmosolyodott, megcsóválta a fejét, majd így szólt:

– Tegnap este elfelejtettük elhálni a házasságunkat.

Thomas körbepillantott, mintha arról akarna meggyőződni, hogy senki sem hallja őket.

– Három éve ezt csináljuk.

– Nem, Rómeó, a házasság, legalábbis bibliai értelemben, addig nem hivatalos, amíg el nem mondjuk a fogadalmat, nem nyilvánítanak bennünket férjjé és feleséggé. És amíg meg nem tesszük, amit kell.

– Tehát bibliai értelemben még szűz vagy?

– Azért nem mennék ilyen messzire.

– Fáradt voltam és kicsit részeg. Bocs. Majd Skóciában bepótoljuk.

– Ha tudok addig várni.

– Szavad ne feledd!

4.

Nalla tizenkilenc éves volt, amikor rövid és boldog élete mindörökre megváltozott. A férjével, Mosival egy gyerekük volt, egy hároméves kisfiú. A luba törzshöz tartoztak, és egy kis faluban éltek a Kongó Királyság déli részén.

A falu békésen aludt. Csöndes volt az éjszaka, ám egyszer csak hangos, ijedt hangok csaptak fel a sötétben. Az egyik kunyhó kigyulladt, és emberek kiabáltak. Nalla ébredt fel először, és felrázta Mosit. A fiuk kettejük között aludt a szőnyegen. A többiekkel együtt a tűzhöz rohantak, hogy segítsenek, de valójában nem véletlen tűz ütött ki, sokkal nagyobb volt a baj. Támadás érte a falut. A tüzet egy másik törzs bandája gyújtotta, gonosz emberek, akik sokáig a saját dolgukkal voltak elfoglalva, de már jó ideje felcsaptak rabszolgavadásznak. Botokkal, korbáccsal támadtak a dzsungelből, és ütni-verni kezdték az embereket. Tapasztalt gonosztevők lévén tudták, az áldozataik nem lesznek olyan állapotban, hogy képesek legyenek védekezni. Megverték, elhallgattatták, aztán láncra verték őket, de arra ügyeltek, hogy minél kevesebb embert öljenek meg. Túl sokat értek ahhoz, hogy halomra gyilkolják őket. Az idősebbeket hátrahagyták, hogy vigyázzanak a gyerekekre, akik perceken belül árvák lettek. Az asszonyok sikítottak és jajgattak a gyerekeik miatt, akiket sehol sem találtak. Bevitték őket az őserdőbe, ahol másnap mindet szabadon engedték. A kicsi gyerekek nem sokat értek a rabszolga-kereskedőknek.

Nalla a férje nevét üvöltötte, de Mosi nem válaszolt. A sötétben elválasztották egymástól a nőket és a férfiakat. Nalla a kicsi fia nevét is kiabálta, és amikor nem tudta abbahagyni a kiabálást, az egyik támadó rávágott a bottal. Nalla a földre zuhant, és érezte, hogy az állán csurog a vér. A tűz fényében látta, amint hosszú macsétákkal és késekkel felfegyverzett férfiak taszigálják, lökdösik a falubelieket, az ő barátait és szomszédait. Parancsszavakat üvöltöztek, és azzal fenyegetőztek, hogy megölnek mindenkit, aki nem engedelmeskedik. A tűz egyre nagyobb lett és egyre hangosabban pattogott. Nallát megint megütötték, újra elterült a földön, majd arra utasították, hogy álljon fel és induljon el az őserdő felé. Nagyjából tíz asszonyt láncoltak egymáshoz, majdnem mindannyian fiatal anyák voltak, akik zokogva kiabálták a gyerekeik nevét. Rájuk üvöltöttek, hogy hallgassanak el, és amikor nem tették, egy férfi korbáccsal kezdte ütlegelni őket.

A falutól távol, már az őserdő mélyén egy tisztásra értek, ahol egy ökrös szekér várakozott. Meg volt rakva kéz- és lábbilincsekkel. Az asszonyok csak a szokásos ágyékkötőt viselték, amelyeket most letéptek róluk, meztelenek lettek. Szorosan rögzített fémkarikát kaptak a nyakukba. Nagyjából egyméteres távolságban egymáshoz láncolták a karikákat, és amikor a nők továbbindultak sorban, ha valaki menekülni próbált volna, magával ránt mindenkit.

De az asszonyok annyira meg voltak rémülve, hogy eszükbe sem jutott menekülni. Az őserdő sűrű volt és éjfekete. Jól ismerték, tisztában voltak a veszélyeivel, főként azokkal, amelyeket éjszaka tartogat. Az ökrös szekér haladt elöl, egy tizenéves gazember ült a bakon, az egyik kezében fáklya, a másikban a gyeplő. Két fegyveres kísérte az asszonyokat, az egyik elöl gyalogolt, a másik a sor végén. Mindketten korbácsot tartottak a kezükben. Az asszonyok belefáradtak a sírásba, némán cammogtak; csak a láncok csörgésének hangját lehetett hallani.

Érzékelték, hogy más mozgás is van az őserdőben. Talán más falvakból is elhurcoltak embereket. Talán az ő férjüket, apjukat és fivérüket vezetik. Amikor férfihangokat hallottak, minden nő szólítgatni kezdte a szeretteit. Fogvatartóik szidták, ócsárolták őket, és a korbácsukat csattogtatták. A férfiak hangja elhalkult.

Az ökrös szekér megállt egy pataknál, amit az asszonyok jól ismertek, oda jártak tisztálkodni és ruhát mosni. Közölték velük, hogy ott töltik az éjszakát, és arra utasították őket, hogy gyűljenek a szekér köré. Még mindig össze voltak láncolva, és egy óra elteltével a karika véresre dörzsölte a bőrt a nyakukon. A szekér kerekéhez egy vastagabb láncot erősítettek, amelyet ráfűztek két nő nyakára. A foglyok nem menekülhettek.

A tizenéves fiú kicsi tüzet rakott, és főzött egy edény vörös rizst. Összekeverte tápiókalevéllel és okrával, aztán amikor elkészült az étel, ő meg a két férfi megvacsorázott. Ugyanazzal a fakanállal ettek mind a hárman. Az asszonyok annyira elfáradtak, annyira féltek, hogy megfeledkeztek az éhségről, de nézték, ahogy a férfiak esznek, mert nem volt más néznivaló. Egymás közelébe húzódtak, a láncok minden kis mozdulatra megcsörrentek. Suttogva beszélgettek, emésztette őket a bánat a gyerekeik, férjeik miatt.

Hazamehetnek még valaha?

Arról lehetett hallani ezt-azt, hogy az ország északi részében vannak rabszolgavadászok, de túl messze voltak, nem keltettek félelmet bennük. A faluközösség vezetője találkozott más törzsekkel, és hallotta a riasztó híreket. Elrendelte, hogy éjszakánként a férfiak tartsák a közelükben a fegyvereket, és legyenek nagyon óvatosak, amikor halászni vagy vadászni mennek.

Kialudt a tűz, és még sötétebb lett az éjszaka. A férfiak hallották az asszonyok suttogását, ezért azok inkább megtartották maguknak a gondolataikat. A tizenéves fiú elaludt a tűzből megmaradt hamu mellett. A két férfi eltűnt. Az egyik nő azt suttogta, meg kellene próbálkozni a szökéssel, de lehetetlennek tűnt. Amikor csak levegőt vettek, már zörögtek a láncok.

A két férfi egyszer csak visszatért. Megragadták a legfiatalabb foglyot, Sanut, a tizennégy éves lányt, akinek az anyját hátrahagyták. Levették a fémkarikát a nyakáról, megszabadították a lánctól. A lány vonaglott, ellenkezett, mire ütni, gyalázni kezdték. Elvonszolták, és jó ideig távol voltak. De az asszonyok hallották, mit művelnek a férfiak, egymás után Sanuval. Amikor visszahozták, a lány zokogott és úgy remegett, mintha rohamot kapott volna. A férfiak megint leláncolták, és azt mondták a nőknek, ugyanilyen bánásmódra számíthatnak, ha beszélnek vagy szökni próbálnak. Rémületükben az asszonyok még közelebb húzódtak egymáshoz. Nalla a lány mellett maradt, suttogva próbálta vigasztalni, de hiába, nem maradt abba a remegése.

A férfiak elfáradtak, és hamar el is aludtak. De a foglyok számára lehetetlennek tűnt az alvás. Fizikailag és érzelmileg is rettenetes állapotban voltak, haza akartak menni a gyerekükhöz, férjükhöz.

Amikor megvirradt, vonultak tovább, még messzebb kerültek a falujuktól. A fák megritkultak, a nap magasra hágott és forrón sütött. A délelőtt folyamán eljutottak egy völgybe, amelyet a legtöbb nő még sosem látott. Az ökrös szekér megállt, a foglyokat odavezették egy fához, és megparancsolták nekik, hogy üljenek le. A tizenéves fiú tüzet rakott, és megint főzött vörös rizst meg okrát. A férfiak ettek először, ismét egy fakanállal. A maradékot felajánlották a nőknek, akik azt akarták, hogy Sanu egyen először. De ő nem kért, azt mondta, nincs étvágya. A kevéske ételt gondosan elosztották, mindenki evett néhány falatot. Kínozta őket az éhség, és vízre volt szükségük.

Egyetlen nyomorúságos kis sorban meneteltek tovább. Csak a szekér nyikorgását és az egyik nyaktól a másik nyakig húzódó láncok csörgését lehetett hallani. A két férfi egymást váltogatta a szekéren, és aki éppen ott ült, szundikált is kicsit. De leplezetlenül bámulták a nőket, mintha fel akarnák mérni őket éjszakára. Megálltak egy pataknál inni, és a gyapotfák árnyékában pihentek nagyjából egy órát. A nők ebédre kaptak egy-egy kicsike almát és száraz kenyeret. Megengedték nekik, miután ettek és elég vizet ittak, hogy bemenjenek a patakba tisztálkodni.

A második napon, sötétedés után egy Shara nevű nőt választottak ki. Amikor a férfiak levették a karikát a nyakáról, megpróbálta kiszabadítani magát, küzdött, harcolt. A férfiak ütötték, verték a botokkal, aztán odakötötték egy fához, és addig korbácsolták, amíg el nem vesztette az eszméletét. Szidták, gyalázták a többi nőt, és megfenyegették őket: ugyanilyen büntetésre számíthatnak, ha ellenkezni próbálnak. A nők elborzadva, egymásba kapaszkodva zokogtak.

Az egyik férfi odament hozzájuk, és rámutatott Nallára. Több esze volt annál, hogy ellenkezzen. Shara nem hagyta magát, és most már jóformán szemernyi élet sincs benne. Bevitték Nallát a fák közé, és megerőszakolták.

A foglyokat éhség kínozta, kiszáradtak, halálra voltak rémülve, szenvedtek a fájdalomtól, és már a második éjszaka nem tudtak aludni. Szegény Shara sem segített rajtuk. Még mindig a fához volt kötözve, és szánalmasan nyögött. Valamikor az éjszaka folyamán abbamaradt a nyögés.

5.

Hajnalban a férfiak között veszekedés tört ki. Shara meghalt az éjszaka, és ők egymást okolták. Arra kényszerítették a nőket, hogy a fa közelében menjenek el, amikor továbbvonultak. Mindannyian sírva vettek búcsút a barátnőjüktől. A nyakukra erősített karika miatt nem tudták odafordítani a fejüket, de Nallának valahogy sikerült visszapillantania Sharára. Még mindig a fához volt kötözve, csupasz testét megszáradt vér borította.

Napokon keresztül gyalogoltak a forróságban, egyre gyengébbek lettek. Tudták, hogy nyugat felé tartanak, és az óceán, amit még soha életükben nem láttak, a közelben van. De hiába nem látták, része volt az életüknek, része volt az afrikaiak legendájának. Nagyon messzire kerültek már a falujuktól, tudták, hogy nem fognak hazamenni. A kongóiakat és más nyugat-afrikaiakat két évszázadon keresztül gyötörték, támadták, láncra verték, aztán eladták az Újvilágban a gyarmatosítóknak. A nők tudták, mi vár rájuk. Nalla utolsó megmaradt reménye az volt, hogy talán találkozik Mosival.

A napok egymásba folytak, az idő nem jelentett semmit. Csak a túlélésre gondoltak, amikor éppen úrrá tudtak lenni az érzelmeiken. A kegyetlen forrósággal tűző nap még nehezebbé tette a helyzetüket. Óráról órára fogyott az erejük az éhezéstől és a kiszáradástól. Éjszaka, amikor északról fújt a szél, a nők még közelebb húzódtak egymáshoz, a férfiak pedig a kis tűz mellett aludtak.

Amikor elfogyott az étel, a férfiak veszekedni kezdtek. Utasították a tizenéves fiút, hogy forduljon rá az ökrös szekérrel egy délre vezető ösvényre. Alkonyatkor rőzsetűz szagát érezték, és az erdő pereménél egy kis faluhoz értek. Deszkakerítés és drót vette körbe az egyik tanyaudvart, ahol hozzájuk hasonló foglyokat őriztek. Rengetegen voltak, a férfiak elválasztva a nőktől és gyerekektől. Néhány őrnek puskája volt, és mindannyian a közeledő nőket figyelték. Kinyílt egy kapu, beterelték a nőket, levették róluk a láb- és kézbilincset. Egy zsákruhát viselő, ősz afrikai nő egy tálban lévő állati zsírral bekente a testükön lévő hólyagokat, sebeket. Aztán babot és finom kenyeret adott nekik, és addig ehettek, amíg jól nem laktak. Az asszony és a férje volt a tanya tulajdonosa, szerény díjat számítottak fel a falun áthaladó rabszolga-kereskedőknek. Valószínűleg ezeket a nőket is eladják egy másik bandának, ami majd elviszi őket. Az asszony mély szánalmat tanúsított irántuk, de nem sokat tehetett értük.

Volt néhány gyerek is. Nalla és a többi falubéli anya vágyakozva, szomorúan nézte őket. Majd’ megszakadt a szívük a saját gyerekeik miatt, de hát nem jobb nekik, hogy ottmaradtak? Az öregek majd biztosan vigyáznak rájuk. Itt az összezárt gyerekek gyengék és éhesek voltak. Sokuknak sebek és rovarcsípések borították a testét. Nem játszottak, nem mosolyogtak, nem szaladgáltak, ahogy általában a gyerekek szoktak.

A körbekerített részt magas drótkerítés vágta ketté. A férfiak és nők itt találkoztak, itt láthatták egymást. Mosi nem volt ott, de Nella felismert egy falubéli férfit, aki azt mondta, hogy az első napon három csoportra osztották őket. Mosit és néhány társát elhurcolták. A férfi megkérdezte, Nella nem látta-e a feleségét és a két lányát. Nem, nem látta.

Aznap éjszaka zuhogott az eső, villámlott, erős szél fújt. A körbekerített tanyaudvaron nem védte őket semmi. Egymáshoz húzódtak egy kis kunyhó tövében, és a sárban aludtak, amennyire tudtak. Reggel az ősz hajú asszony kenyeret és vörös rizst hozott nekik, és miközben kiosztotta az ételt, kiütéseket vett észre az egyik gyereken. Attól félt, hogy kanyarós, ezért bevitte az egyik kunyhóba. Azt mondta, hogy egy hónapja három gyerek halt meg himlőben.

Egy hét elteltével a nőket csoportokra osztották, és közölték velük, hogy továbbállnak. Más férfiak jelentek meg, összegyűjtöttek húsz nőt és három gyereket, kéz- és lábbilincset tettek rájuk. Nallát és a barátait ekkor adták el először.

Bevezették a kínzásnak egy új eszközét. Egy majdnem két méter hosszú deszka két végén egy-egy fémkarika volt, amely a fogoly nyakára került. A két nő így nemcsak egymáshoz volt kötve, de minden lépésnél rájuk nehezedett a súlyos fa. A derekuk köré láncot erősítettek, ez ahhoz a karikához csatlakozott, amely a kettejük között, a deszka alatt gyalogló gyerek nyakára került. Hogy még rosszabb legyen a helyzet, a férfiak vizet és ételt tettek a deszkára, ami így még nagyobb súllyal nyomta a foglyokat.

Alig néhány perc után Nallának szinte már hiányzott a lánc a nyakából. De végül is ez sem számított. Az egyik kínzás éppen olyan rossz, mint a másik.

Múltak a napok, és egyre erősebben tűzött a nap. A nők még jobban legyengültek, és többen is elájultak a hőségtől. Amikor egy nő a földre zuhant, a deszka miatt magával rántotta a másikat is. A férfiak ilyenkor vizet adtak, de ha az sem segített, elővették a korbácsot.

Az igazságtétel kis adagban érkezett: az egyik férfi, a három közül a legnagyobb szadista rálépett egy hatalmas, zöld mambára, aztán üvöltve elterült. Miközben a foglyok pánikba esve menekülni próbáltak, a kígyó eltűnt. Egy fa alá terelték a nőket, akik az árnyékból nézték, egyszerre elégedetten és elborzadva, ahogy a megmart férfi vonaglik, hány, rángatózik és nyög, aztán kileheli a lelkét. Öröm volt megszabadulni tőle.

Egy napon egy hegy tetejére értek, és a távolban megpillantották az óceánt. A kék víz valamiképpen megnyugtatóan hatott, mert egy szörnyű utazás végét jelentette. De végérvényesen elkeserítően hatott rájuk, mert tudták: az óceán örökre elválasztja majd őket a korábbi életüktől.

Két órával később egy falu közelébe értek, és azt látták, hogy kisebb méretű hajók horgonyoznak a kikötőben. Az ökrös szekér csikorogva, nyikorogva haladt tovább, míg végül megállt egy táborhelynél, amit erődnek neveztek. A nőket egy árnyékot adó fához vezették, és azt mondták nekik, hogy várjanak. A kerítésen keresztül láttak másokat az erődben, asszonyokat és gyerekeket a közelben, távolabb, elkülönítve, férfiakat. De hiába kerestek ismerős arcokat.

Végre megjelent a góré. Afrikai volt, de nyugati öltözetet viselt és katonai bakancsot. Ráförmedt a nőkre, hogy álljanak fel. Aztán egyenként vizsgálgatni kezdte őket. Megtapogatta a keblüket, megböködte a nemi szervüket, a fenekükbe csípett, és miközben ezt csinálta, megpróbált unottnak, közönyösnek tűnni. Egyáltalán nem sietett, és amikor végzett, azt mondta a két őrnek, hogy szép szállítmányt hoztak. Húsz nő, mindannyian fiatalok, nagyjából egészségesek, és minden valószínűség szerint tudnak szülni. Volt még három gyerek is, azok nem értek valami sokat. A góré és a fegyőrök pénzről kezdtek beszélni, egyre hevesebben: fejcsóválás, vitatkozás, pergő szóváltások. Miután végre megegyeztek, a góré előhúzott egy pénzérmékkel teli kis zsákot, és kifizette a foglyok árát.

Nallát és a többieket másodszor is eladták.

Átvezették őket a kapun egy piszkos udvarba, ahol levették róluk a láncokat, bilincseket. Szabadon mozoghattak, és találkoztak a törzsből származó más nőkkel, elmondták egymásnak, mi mindenen mentek keresztül, elhangzott néhány borzalmas történet. Néhány nőnek nyílt sebek tátongtak a hátán a korbácsütésektől. Majdnem mindannyian fiatal anyák voltak, és elvesztett gyerekeiket siratták.

Az erőd másik oldalán, egy nagyobb területen férfiak őgyelegtek, azt nézték, nincs-e ott valakijük a nők között. Nalla és a többiek a lehető legközelebb húzódtak a kerítéshez, de nem láttak ismerős arcokat.

Kenyeret és vizet kaptak, aztán a nők visszahúzódtak a kunyhók mögötti árnyékba. Három nappal korábban elment egy hajó, csaknem kétszáz rabbal a fedélzetén, de már megint kezdett megtelni az erőd. Virágzott a rabszolga-kereskedelem. Senki sem tudta, mikor jön meg a következő hajó, hogy elszállítsa őket. Csak azt tudták biztosan, hogy nem fognak hazamenni. Mindenki elvesztette a férjét vagy a gyerekét, vagy mindkettőt. Nalla elmondta, hogy megerőszakolták, mire vonakodva ugyan, de még néhány nő beszámolt róla, hogy ugyanez történt vele. Az összes nő vékony volt, alultáplált és meztelen.

Az iszonyat mindennap sötétedés után jött el, amikor megjelentek a katonák. A góré néhány centért beengedte őket az erődbe, hogy rászabadulhassanak a nőkre, akik mindannyian szabad prédának számítottak.

Rettenetes viszonyok uralkodtak az erődben. A legtöbb fogoly feje fölött nem volt fedél, a földön aludt. A néhány kunyhóba azok kerültek be, akiket vérhas vagy skorbut gyötört. A rövid felhőszakadástól a vörös por sárrá változott. Kevés ételt kaptak, szikkadt kenyeret és valami gyümölcsöt, amit a góré éppen be tudott szerezni. A higiénia látszólagos fenntartására mindössze egy nagy gödör volt az egyik sarokban, tele szennyel. A használata némi veszéllyel járt. A pereme csúszóssá vált, és mindennap legalább egy ember beesett a gödörbe. Az egész erőd területén nyüzsögtek a patkányok és a szúnyogok, utóbbiak közül néhányan lódarázs méretűek. Éjszaka senki sem védte a nőket. Az őrök éppúgy nekik estek, mint a mindig a közelben ólálkodó katonák.

Így aztán vártak, hosszú napokon keresztül vártak. Az erőd lassan megtelt, és az, hogy egyre többen voltak, azt jelentette, mindenki egyre kevesebb ételt kap. A nők elgyötörten bámulták a kikötőt, és azt kívánták, hogy jöjjön már egy rabszolgahajó, és vigye el őket.

6.

Egy reggel, talán két héttel az érkezésük után, de arról fogalmuk sem volt, melyik napon, Nalla felébredt a mocsokban, és felkelt. Két asszony a kikötő irányába mutatott. Végre feltűnt egy hajó. Teltek az órák, de nem történt semmi, aztán különös látvány tárult eléjük. Az első fehér ember, akit életükben láttak. Ő és a góré az egyik kunyhó előtt tárgyaltak.

Miután a fehér férfi elment, az egész erődben jelentősen megváltozott a hangulat. Az őrök kinyitották az egyik kunyhót, láncokat, nyak- és lábbilincseket hurcoltak ki. Utasították a nőket, hogy álljanak sorba, aztán nekiláttak, hogy megint bilincsbe verjék őket. Amikor az egyik asszony megpróbált ellenállni, megkorbácsolták, és arra kényszerítették a többieket, hogy ezt végignézzék. Nalla az első, nagyjából harmincfős csoportba került. Miközben kivezették őket az erődből, mindenki, az összes férfi és nő meredten bámulta a menetet. Tudták, hogy hamarosan ők is sorra kerülnek.

Az öbölhöz vezető ösvényen vonultak. A falu lakói abbahagyták, amit éppen csináltak, és szánalommal nézték a rabokat. A kikötőben Nallát és a többieket egy keskeny hídon egy kicsi hajóra irányították, ahol goromba fehér férfiak üvöltöztek velük számukra érthetetlen, idegen nyelven.

A nőket a fedélzetre terelték, majd onnan egy rozoga létrán a pokolian meleg raktérbe, ahol minden ablak csukva volt. A szerény méretű teherhajón egyszerre csak ötven rabszolga fért el, és két óráig tartott, mire megtelt a rakománnyal. Nalla és a többiek a fojtogató, szörnyű sötétségben várakoztak. Néha alig kaptak levegőt. Ziháltak, fulladoztak és rémülten kiabáltak. Az egyik őr kinyitott egy ablakot, és így beáramlott némi kis levegő. Végül elindultak, a hajó meg-megbillent. Mivel még nem utaztak az óceánon, a hajó ringásától elfogta őket a tengeribetegség.

Fél órával később kiparancsolták őket a raktérből, átvonultak egy palánkhídon, majd felkapaszkodtak a létrán, amely a Venus fedélzetére vezetett.

Az eléjük táruló látványtól megdöbbentek. Mert az olyan embereknek, akiknek már volt részük kegyetlen bánásmódban, csak még riasztóbb volt, amit láttak. Sok-sok afrikai férfi guggolt szorosan egymás mellett, mindannyian arra vártak, hogy megmondják nekik, mit csináljanak. Figyelték, ahogy a nők feljönnek a fedélzetre, amelynek a szélén fegyveres férfiak bámultak a rabokra. A fedélzet közepén álló vitorlarúdhoz egy fekete férfi volt odakötözve. Egymás után kapta a korbácsütéseket, csöpögött a vére a fapadlóra. Mellette, egy másik rúdhoz egy szintén meztelen és szintén véres fehér férfit kötöztek. A kegyetlen vadállat, aki a korbácsolást végezte, röhögött és angolul üvöltözött. Egy korbácsütés az afrikainak. Egy a matróznak. A férfi nem sietett.

7.

Mercer már korábban is járt átutazóban a Dulles nemzetközi repülőtéren, azon a hatalmas csomóponton, ahova a világ minden sarkából jönnek-mennek utazók. A központi terminálban a hatalmas kijelzőn több száz érkező és induló járat sorakozott egymás alatt. Minden kicsit is jelentős légitársaság képviseltette magát. Mercer szívesen bámulta a kijelzőt, miközben arról a sok-sok helyről álmodozott, ahová szeretne eljutni. Mintha ott lett volna előtte az egész világ. És megszámlálhatatlanul sok légitársaság, például az Icelandair, All Nippon Airways, Royal Air Maroc és a Lufthansa, amelyek mind elrepíthetnék szinte bárhová.

Három órát kellett elütniük, amíg vártak a londoni járatukra. Thomas kicsit mozogni akart, és elment kávéért. Mercer félretette a könyvet. Eljutott a feléig, és szüksége volt egy kis pihenőre. Homályosan emlékezett rá, hogy iskolai évei alatt egy jó szándékú tanár erőteljes kérésére olvasott az amerikai rabszolgákról. Az alapvető tényekkel tisztában volt, de igazából sohasem érdekelte a történelem. Olvasta a Tamás bátyja kunyhóját és a Huckleberry Finn kalandjait, és nagyjából tudta, milyen szörnyűségek történtek, de alaposabban sosem gondolkodott ezen. A kortárs angol és francia irodalom mindig jobban vonzotta.

Egy csoport afrikai közeledett. A nők színes köntöst és fejkendőt viseltek. A férfiak divatos sötét öltönyt és fehér inget tarka nyakkendővel. Élénk hangulatban voltak, teljes hangerővel beszéltek angolul, erős akcentussal. A többi utas megbámulta és széles körben elkerülte őket. A fekete társaság a Nigerian Air pultjához ment, majd beállt a sorba.

Thomas visszajött, és odaadta Mercernek a kávét papírpohárban.

– Amióta elindultunk, jóformán nem is szóltál hozzám – jegyezte meg.

– És?

– És friss házasok vagyunk, elvileg csak egymással kellene foglalkoznunk szerelmetesen.

– Mondd, te szerelmetes vagy?

– Természetesen igen, és csak a házasság elhálása jár az eszemben.

– Bocs, hogy szóba hoztam. Én is szerelmetes vagyok. Most már jobban érzed magad?

– Azt hiszem, igen. De nem is, nem igazán. Milyen a könyv?

– Elképesztő. Azok az emberek, akik a Sötét-szigeten telepedtek le, Nyugat-Afrikából származó rabszolgák voltak. Voltál már Nyugat-Afrikában?

– Nem. Fokvárosban voltam meg Nairobiban.

– Én sem voltam. Nagyon izgalmas történet.

– Megvan már a sztori?

– Talán. Arról szól a könyv, hogyan lett rabszolga a szerző egyik őse, egy Nalla nevű fiatal anya, akit rabszolga-kereskedők raboltak el. Elvesztette a gyerekét, a férjét, a családját, mindent.

– Mikor?

– 1760 körül.

– Hogy került a Sötét-szigetre?

– Nem tudom. Még nem tartok ott.

– Végig az Atlanti-óceán fölött tudomást sem fogsz venni rólam?

– Amíg be nem fejezem a könyvet, addig valószínűleg nem.

– Nem biztos, hogy nekem való a házasélet.

– Késő bánat. A csomó megköttetett. Olvass te is valamit.

8.

Lovely érdekes módon változtatott az elbeszélés menetén. Amikor Nalla végre a hajóra került, a szerző kitérőt tett, hogy történelmi perspektívába helyezze a rabszolgaság intézményét. Nyilvánvalóan nagyon komoly kutatómunkát végzett. Ezt írta:

A Venus egy Melton Fancher nevű virginiai ültetvényes tulajdonában lévő három hajó egyike volt. A tizennyolcadik század közepére az egyik legnagyobb földbirtokos lett a vidéken, szép számú dohányültetvényein több száz rabszolgát dolgoztatott. A korai rabszolga-kereskedelmet nagyrészt a portugálok, a hollandok és a britek irányították, de Mr. Fancher részt kívánt venni ebben az üzleti tevékenységben. Több munkaerőre volt szüksége a dohányültetvényein, és olcsóbban tudta megszerezni, ha saját hajói voltak. Megtöltötte mindet dohánnyal és whiskey-vel, majd elküldte Afrikába, hogy eladja mind, és rabszolgákat vásároljon a pénzen.

A hajóit egy norfolki hajógyárban építették, ahol több száz rabszolga dolgozott. New York-i, bostoni és philadelphiai bankok végezték a finanszírozást. Mivel a rabszolgákat ingóságnak tekintették, ahogy a jószágot, biztosítást is kötöttek rájuk.

A rabszolga-kereskedelem hatalmas üzlet volt. Mindenki rengeteget keresett rajta. Kivéve természetesen a rabszolgákat.

Mivel ilyen értékesek voltak, a kereskedő vállalatok részletes nyilvántartást vezettek. 1737 és 1771 között Mr. Fancher hajói 228 utat tettek meg az Atlanti-óceánon, és nagyjából tizenegyezer rabszolgát szállítottak Norfolkba, Charlestonba és Savannah-ba. A férfit a legnagyobb rabszolga-kereskedőnek tartották, és irtózatosan meggazdagodott.