Carol Marinelli

Bosszú szülte románc

Michelle Douglas

Szexi oltalmazó

Shirley Jump

Nőj fel, playboy!

Minden jog fenntartva. Jelen kiadvány bármely részét tilos a kiadó írásos engedélye nélkül módosítani, sokszorosítani, bármilyen elektronikus vagy gépi formában és egyéb módon közzétenni vagy terjeszteni, beleértve a fénymásolást, felvételkészítést és mindenfajta információtároló vagy -visszakereső rendszert; kivételt képez a kritikus, aki kritikájában rövid szakaszokat idézhet belőle. Ez a kiadvány a Harlequin Enterprises ULC-vel létrejött megállapodás nyomán jelenik meg. Jelen mű kitalált történet. A nevek, személyek, helyszínek és események a szerző képzeletének termékei, vagy fiktív módon alkalmazza őket. Bármely hasonlóság élő vagy halott személlyel, üzlettel, vállalattal, eseménnyel vagy helyszínnel teljes mértékben a véletlen műve, és nem a szerző szándékát tükrözi.

§ All rights reserved including the right of reproduction in whole or in part in any form. Without limiting the generality of the foregoing reservation of rights, no part of this publication may be modified, reproduced, transmitted or communicated in any form or by any means, electronic or mechanical, including photocopy, recording or any information storage and retrieval system, without the written permission of the publisher, except for a reviewer, who may quote brief passages in a review. This edition is published by arrangement with Harlequin Enterprises ULC. This is a work of fiction. Names, characters, places and incidents are either the product of the author’s imagination or are used fictitiously, and any resemblance to actual persons, living or dead, businesses, companies, events or locales is entirely coincidental and not intended by the author.

© Carol Marinelli, 2017 – Vinton Kiadó Kft., 2024

A mű eredeti címe: The Innocent’s Secret Baby (Harlequin Mills & Boon, Presents)

Magyarra fordította: Windberg Donatella

© Michelle Douglas, 2014 – Vinton Kiadó Kft., 2024

A mű eredeti címe: Her Irresistible Protector (Harlequin Mills & Boon, Romance)

Magyarra fordította: Windberg Donatella

© Shirley Jump, 2012 – Vinton Kiadó Kft., 2024

A mű eredeti címe: How the Playboy Got Serious (Harlequin Mills & Boon, Romance)

Magyarra fordította: Windberg Donatella

Nyomtatásban megjelent: a ROMANA GOLD 35. számában, 2024

Átdolgozott kiadás

ISBN 978-963-540-880-1

- Kép: Shutterstock

A HARLEQUIN ® és ™ a Harlequin Enterprises Limited vagy a konszern leányvállalatai tulajdonában álló védjegy, amelyet mások licencia alapján használnak.

Magyarországon kiadja a Vinton Kiadó Kft., 2024

- A kiadó és a szerkesztőség címe: 1118 Budapest, Szüret u. 15.

- Felelős kiadó: dr. Bayer József

- Főszerkesztő: Vaskó Beatrix

- Telefon: +36-1-781-4351; e-mail-cím: info@vintonkiado.hu

Kiadónk újdonságairól, a megrendelési lehetőségekről honlapunkon is tájékozódhat:

www.vintonkiado.hu

Az e-book formátumot előállította:

www.bookandwalk.hu

Joss Wood

Afrikai örökség

Előhang

Raul Di Savo az anyja sírjánál állt, és fogadta a gyászolók részvétnyilvánításait. Amikor a tekintete egy fiatalemberre esett a háttérben, elakadt a lélegzete.

Hogy merészelt idejönni?!

A kis szicíliai templom harangjai már régen elhallgattak, de Raul fülében mintha még mindig csengtek volna.

– Sentite condoglianze.

Raul kényszerítette magát, hogy figyelmét az előtte álló idős úrra fordítsa.

– Grazie – mondta mereven.

Maria halálának körülményei miatt és Raul apja, Gino haragjától való félelmükben sokan távol maradtak. De maga Gino sem jött el.

Raul soha nem felejtette el szörnyű szavait: „Szajha volt, amikor elvettem, és szajhaként is fog meghalni!”

Amikor Raul Rómából a Szicília nyugati partján fekvő Castába utazott, annyit tudott, hogy Maria autóbalesetet szenvedett. A haláláról csak a megérkezésekor értesült.

Elkésett.

Időközben megtudta, milyen események előzték meg anyja halálát. Fájdalmas dolgokat hallott. Sokkoló dolgokat…

Most mégis teljesítette kötelességét, és állt a sírnál, miközben a maroknyi gyászoló lassan elvonult mellette.

Mindenki kifejezte részvétét, de ezenkívül kevés szó esett. Az elmúlt napok eseményei és a vádaskodások miatt még a legegyszerűbb mondatok is őszintétlennek tűntek.

– Jó asszony volt… – A család egyik régi barátja nehezen találta a szavakat. – Ő… hiányozni fog.

– Igen – válaszolta Raul kötelességtudóan.

A friss föld illata az orrába szállt, s a torkát égette. Itt nem talál vigaszt.

Soha.

Túl sokáig várt, hogy megmentse az anyját. Aki most halott.

Szorgalmas diákként olyan jól teljesített a vizsgákon, hogy egy ösztöndíjnak köszönhetően végre elhagyhatta a Casta-völgyet. A pokol völgyét, ahogy ő és legjobb barátja, Bastiano mindig is nevezte. Akkoriban Raul elhatározta, hogy kiszabadítja anyját az apja karmai közül.

Maria Di Savo.

Egyesek féktelennek nevezték – Raul szerint a törékeny szó jobban illett rá.

Amíg nem találkozott Raul apjával, mélyen vallásos volt, apáca akart lenni a közeli kolostorban, a hatalmas kőépületben, ahonnan kilátás nyílt a tengerre. Sírt, amikor a kolostort bezárták. Azóta a kolostor üresen állt, és nem volt nap, amikor ne bánta volna, hogy nem követte a szívét, és nem lett apáca.

Bárcsak megtette volna!

Raul feldúltan állt a sírnál, és megkérdőjelezte önmaga létjogosultságát. Mariát csakis a terhessége kényszerítette a boldogtalan házasságba.

Raul mindig is gyűlölte a völgyet, de soha nem annyira, mint most. Megfogadta, hogy a mai nap után soha többé nem tér vissza. Hagyni fogja, hogy részeges apja csendben elpusztítsa magát Maria gondoskodása nélkül.

Azonban még mindig volt egy elszámolnivalója azzal az emberrel, aki Maria tragikus halálát okozta. És Raul megfogadta, hogy bosszút áll a szörnyetegen.

– Hiányozni fog.

Raul Lorettára emelte a tekintetét, az anyja régi barátnőjére, aki az apja bárjában dolgozott.

– Kérlek, ne okozz galibát, Raul.

A férfi azonnal tudta, mire céloz: a temető szélén álló fiatalemberre.

Bastiano Contira.

A tizenhét éves fiú egy évvel fiatalabb volt Raulnál, és olyan családból származott, amely ellenséges viszonyban állt Rauléval. Míg Bastiano nagybátyja a völgy nyugati részén szinte az összes házat és szőlőt birtokolta, addig Raul apja a keleti részen uralkodott. A rivalizálás már generációk óta tartott, de a két fiú szakított a rút hagyománnyal, és barátok lettek.

Együtt jártak iskolába, és a hosszú nyári szünetben sok időt töltöttek együtt. Mielőtt Raul elhagyta a völgyet, Bastianóval leültek, és bort ittak a két család szőlőjéből. És egyetértettek abban, hogy mindkét bornak borzalmas az íze.

Külsőre nagyon hasonlítottak egymásra – magasak és sötét hajúak voltak –, de a jellemük sokban különbözött.

Az árván maradt Bastiano a tágabb családja körében nőtt fel, és főleg a sármjára hagyatkozott, ha valamit el akart érni. A komoly és bizalmatlan Raul ezzel szemben korán megtanult alkalmazkodni. Azt mondta, amit elvártak tőle, mert így lehetett a legjobban elérni a célját.

A nők mindkettőjüket imádták, de ebben a tekintetben sem érezték magukat riválisnak. Volt elég választék a völgyben.

De aztán Bastiano elcsábította a leggyengébbet: Mariát.

Idővel a völgyben egyre többen tudomást szereztek veszélyes viszonyukról. És mindenki számára világos volt, hogy Gino soha nem tudhatja meg, hogy Maria szeretője az ellenséges család tagja.

Amikor Gino végül megtudta, Loretta azonnal felhívta barátnőjét, és figyelmeztette, hogy a férje épp most indult haza dühöngve. Maria pánikba esett, kocsiba ült és elhajtott.

Raul szilárdan meg volt győződve róla, hogy Bastiano miatt történt a halálos baleset.

– Raul… – szólt Loretta, megérezve belső feszültségét, és az egyik kezénél fogva tartotta. – Te szicíliai vagy. Még az egész életed hátravan, hogy bosszút állj. De a mai nap nem alkalmas.

– Nem.

Raul nem tudta, mi is zajlik benne. A hangja rekedt volt a bánattól, zakatolt a vér a fülében. Csak egyet tudott: hogy teljes szívéből gyűlöli Bastianót.

Lerázta Loretta kezét, elsétált mellette, és félrelökött valakit, aki megpróbált az útjába állni.

– Raul – figyelmeztette a pap. – Ne itt. Ne most.

– Akkor minek jött ide! – sziszegte Raul, miközben a temetőn keresztül a férfi felé tartott, aki megölte az anyját.

Felgyorsította a lépteit, megvadulva a gyűlölettől és haragtól.

Bastiano helyében bármely normális ember azonnal megfordult volna, és elfut, de ő nem tette.

– Anyád azt akarta, hogy…

Raul nem hagyta, hogy befejezze. Bastiano már így is eleget ártott Maria hírének.

Teljes erővel odacsapott. Meg akarta ölni Bastianót, ő azonban védekezett.

A gyászolók közül néhányan rémülten felkiáltottak. Bastiano nekivágta Rault egy sírkőnek. Az éles gránitszegély felszakította Raul vállát, de felállt, és újra nekiesett ellenségének.

Bastiano még mindig nem adta meg magát.

Raul újra és újra megütötte, egyenesen az arcába. Csak amikor Bastiano már védtelenül feküdt a földön, ordította neki, hogy távol kellett volna tartania magát az anyjától.

– Mint te?

Ezek a szavak minden ütésnél fájdalmasabban sújtották Rault.

Mert legbelül tudta, hogy Bastianónak igaza van. Cserben hagyta Mariát.

1. FEJEZET

Róma.

A szerelem városa.

Lydia Hayward törölközőbe burkolózva feküdt szállodai lakosztályának ágyán, és a sors iróniáján töprengett. Igen, Rómában van, és ma este egy nagyon vonzó férfival találkozik, de szerelemről szó sem lehet.

Ez inkább az üzletről szól. Amiből természetesen senki sem csinált titkot.

Az anyja nemrég leült Lydia ágya szélére, és azt mondta neki, hogy ennek a férfinak a hatalmas vagyona nélkül mindent elveszítenek. Ami alatt a kastélyt értette, amelyben éltek, és amely a megélhetésüket biztosította.

Arról persze egy szót sem szólt, hogy Lydiának le is kell feküdnie a férfival.

Azt viszont megkérdezte, szedi-e a tablettát.

– Ugye nem akarod elrontani a nyaralásodat?

De mióta érdekli az anyját az ilyesmi? Lydia egyszer már járt Olaszországban, tizenhét évesen, az iskolával. Az anyja akkor nem tett fel neki ilyen kérdéseket.

Miért kellene szednie a tablettát? Mindig is azt tanácsolták neki, hogy tartogassa magát az igazinak.

És ő pontosan ezt tette.

Nem azért, mert az anyja ezt tanácsolta neki, hanem mert nehezen tudta levetni hűvös, elutasító maszkját. Sokan gőgösnek tartották, de Lydia inkább akart gőgösnek tűnni, mint sebezhetőnek.

És eddig jól járt ezzel a stratégiával. Titokban vágyott a szerelemre, de úgy tűnt, ez a boldogság nem adatik meg neki, legalábbis ebben az életben.

Amikor a törölközője lecsúszott, azonnal újra betakarta magát, pedig senki sem volt vele a szobában. A pánik kerülgette. Azóta nem volt pánikrohama, amióta…

Róma… Vagy talán Velencében történt? Az a szörnyű iskolai kirándulás!

A mostani olaszországi útra csak azért mondott igent, mert azt remélte, elűzi a múlt szellemeit. Hogy Róma teljesen új megvilágításban jelenik meg számára most, hogy felnőtt. De rájött, hogy a világ most is ugyanúgy megrémíti, mint tinédzser korában.

Szedd össze magad!

Felállt és felöltözött.

Nyolc órakor együtt reggelizik a mostohaapjával, Maurice-szal. Gyorsan megfésülte frissen mosott és levegőn szárított hosszú, szőke haját. Tegnap vett egy szürkésbarna színű vászonruhát, amelynek a nyakrészétől az alsó szegélyéig gombok voltak, de a keze remegéséből ítélve nyilván nem volt jó döntés.

Csak nem várják el tőled, hogy lefeküdj vele!

Megpróbálta bebeszélni magának, hogy mennyire nevetséges a gondolat. Ma este csak megiszik egy italt azzal a férfival, majd udvariasan megköszöni a vendéglátást, és azt mondja, hogy találkozója van egy barátnőjével. Arabella itt él Rómában, ő javasolta, hogy találkozzanak.

Igazából…

Lydia a mobiltelefonjáért nyúlt, és gyorsan írt egy üzenetet.

„Szia, Arabella! Nem vagyok benne biztos, hogy megkaptad az üzenetemet. Rómában vagyok, és ráérek ma este, ha érdekel. Lydia”.

Elhagyta a lakosztályát, és lement lifttel a földszintre. Ahogy átvágott a fényűző fogadócsarnokon, tekintete megakadt a tükörképén. Úgy látszik, az illemtanórák mégiscsak jók voltak valamire – úgy festett, mint a megtestesült nyugalom, és emelt fővel állt.

Bár legszívesebben elmenekült volna.

– No, grazie.

Raul Di Savo visszautasított egy második eszpresszót, és tovább olvasta a Hotel Grande Lucia éves jelentését, ahol éppen a reggelijét fogyasztotta. Ügyvédje részletes anyagot állított össze, de ő csak ma reggel kapta meg. Két óra múlva találkozik Alim szultánnal, így még sok mindent elő kellett készítenie.

A Grande Lucia fejedelmi szálloda volt. Raul egy pillanatra felemelte tekintetét a számítógép képernyőjéről, hogy szemügyre vegye az elegáns étkezőt. Az evőeszközök csilingelése és a hangok moraja betöltötte a termet, de az elegancia ellenére a légkör elég nyugodt volt ahhoz, hogy lazítson. A szálloda a régi világ báját árasztotta, és Róma gazdag történelméről és szépségéről tanúskodott.

Raul egy ideje már játszott a gondolattal, hogy ezt is felveszi a portfóliójába, ezért a tegnap estét Alim szultán vendégeként töltötte az elnöki lakosztályban. Eddig mély benyomást tett rá. A szálloda egy gyöngyszem volt, a személyzet figyelmes és diszkrét. És mindig telt ház volt: üzleti utazókat és tehetős turistákat egyaránt vonzott.

De ha meg akarja venni, akkor ki kell szorítania Bastianót.

Tizenöt év után még mindig rivalizáltak egymással. Kölcsönös gyűlöletük csendes, de állandó hajtóerő volt – sötét kapocs, mely örökre összekötötte őket.

Raul feltételezte, hogy Bastiano is ma érkezik. Bastiano jó barátja volt Alim szultánnak, ami Rault eleinte kissé szkeptikussá tette. De Alim zseniális üzletember, és nem hagyja, hogy a magánélete befolyásolja az üzleti döntéseit, erről Raul szilárdan meg volt győződve.

Már alig várta, hogy láthassa Bastiano arcát. Bár ugyanazokban a körökben mozogtak, ritkán keresztezték egymás útját. Raul betartotta fogadalmát, és az anyja temetése után soha nem tért vissza Castába, még az apja temetésére sem. Miért mutatott volna tiszteletet az iránt a gazember iránt?

Bastiano viszont Castában maradt, és a régi kolostort luxusszanatóriummá alakította át a felső tízezer számára. Maria forogna a sírjában, ha ezt tudná!

A szomszéd asztalnál ülő középkorú úr rosszalló morgása rántotta ki komor gondolataiból.

– Le kell feküdni valakivel, hogy kiszolgáljanak?

Raulnak vigyorgott magában, ahogy figyelte, hogy a pincér továbbra sem vesz tudomást a nagyképű angolról. Úgy látszik, elege lett belőle. A férfi azóta panaszkodott, amióta az asztalhoz kísérték, pedig egyáltalán nem volt rá oka.

Raul ezt azért tudta megítélni, mert maga is igen kritikus volt a szállodai szolgáltatások tekintetében. Sok időt töltött szállodákban, főleg a sajátjaiban. Véleménye szerint vannak bizonyos szabályok a személyzettel való viselkedésben, melyeket ez a férfi nem tartott be. Úgy tűnt például, hogy azt feltételezi, Rómában senki sem beszél angolul, és ezért maradnak észrevétlenek a szavai. Nagyot téved!

Raul mutató- és középső ujjával az asztalán álló kis porceláncsészére mutatott. Nagyon diszkrét gesztus volt, a gyakorlatlan szem számára alig észrevehető, de elég volt ahhoz, hogy a figyelmes pincér megértse, hogy meggondolta magát, és mégis kér egy második eszpresszót.

Raul pontosan tudta, ez mennyire feldühíti majd az angolt, ezért nagy elégedettséggel töltötte el, amikor kihozták a kávéját, és felháborodott horkantást hallott. Helyes!

Ó, igen, kell neki ez a szálloda.

Miután újra átnézte a számokat, úgy döntött, telefonál néhányat, hogy megtudja, miért akar a szultán eladni egy ilyen tekintélyes szállodát. Eddig még nem talált rá elfogadható okot. A kiadások magasak voltak, de a szálloda nyereségesen működött. A Grande Luciában a társadalom krémje szállt meg és mulatott.

Éppen fel akart állni, hogy a lakosztályába menjen, amikor egy nő lépett be a terembe.

Raul számára nem volt nagy dolog a gyönyörű fiatal nők látványa, de ebben a nőben volt valami, ami azonnal felkeltette a figyelmét.

Magas és karcsú volt, szürkésbarna ruhát viselt, hosszú szőke haja lágy hullámokban omlott a vállára. Raul érdeklődve figyelte, ahogy vált néhány szót a pincérrel, majd elindul őfelé. Nem tudta levenni róla a szemét, ahogy elegánsan és kecsesen lépkedett az asztalok között. Jó tartása és világos, hibátlan bőre volt. Kár, hogy a szeme színét nem látta.

Amikor a nő felemelte a kezét, és intett a szomszéd asztalnál ülő férfinak, Raul csalódottságot érzett, ami pedig teljesen idegen volt tőle, ha nőkről volt szó. Szóval a szépség azzal a szörnyű angollal reggelizik.

Kár.

Ahogy a nő elsétált az asztala mellett, Raul gyorsan visszafordította tekintetét a számítógép képernyőjére, mert azon kapta magát, hogy képzeletben kigombolja a gombokat a nő ruháján. Fura, mert nem érdekelték a foglalt nők.

Megvetette a csalókat és házasságtörőket.

Sikerült a munkájára koncentrálnia, mígnem hirtelen megcsapta orrát a nő friss, csábító illata.

– Jó reggelt – hallotta kellemes hangját.

– Hmpf.

Az angol alig reagált az üdvözlésére.

A pincér azonnal a nő mellé állt, és szó szerint elhalmozta figyelmével. Még meg is dicsérte rossz olaszságát, amikor teát rendelt.

– Prego.

– Még egy kávét kérek – mondta az angol, majd a nőhöz fordult. – Borzalmas a kiszolgálás. Amióta megérkeztem, csak baj van a személyzettel.

– Hát, szerintem kiváló a kiszolgálás – válaszolta hűvösen a nő. – A „kérem” és a „köszönöm” néha csodákra képes. Ki kellene próbálnod, Maurice.

– Mi a terved mára? – érdeklődött az angol.

– Szeretném kicsit megnézni a várost.

– Jobb, ha veszel egy új ruhát, valami szexibbet – mondta Maurice. – Megkérdeztem a portást, és ajánlott egy szépségszalont a közelben. Egy óra múlva van időpontod.

– Tessék?

Raul éppen be akarta csukni a laptopját, és távozni készült. Az érdeklődése úgyis kialudt, amióta rájött, hogy a nő nem egyedül van.

Legalábbis majdnem kialudt.

De aztán a férfi folytatta:

– Hat órakor találkozunk Bastianóval. A legjobb formádat kell hoznod.

Raul megdermedt, amikor meghallotta főellenségének nevét, és feltűnés nélkül hegyezte a fülét.

– Te találkozol vele – ellenkezett a szőke szépség. – Nem értem, miért kellene veled mennem, ha úgyis csak üzletről fogtok beszélgetni.

– Pontban hatra ott leszel, téma lezárva.

Raul ülve maradt. Tudni akarta, mi közük van Bastianóhoz – minden bennfentes információ a gyűlölt emberről aranyat ér.

– Attól tartok, nem lehet – tiltakozott a nő. – Egy barátnőmmel találkozom.

– Ugyan már! – A férfi megvetően felhorkant. – Mindketten tudjuk, hogy nincsenek barátaid.

Micsoda megjegyzés! Raul elfelejtett úgy tenni, mintha nem figyelne, és feléjük fordította az arcát. A legtöbb nő, akit ismert, most felháborodottan tiltakozna, de a szőkeség csak vékonyan elmosolyodott, és megvonta a vállát.

– Akkor egy ismerősömmel. Mindegy: programom van.

– Lydia, azt teszed, amit a családodért tenned kell.

Tehát Lydiának hívják.

Amikor a nő Raul felé fordult – talán mert megérezte, hogy hallgatja őket –, és viszonozta a pillantását, Raul látta, hogy a szeme porcelánkék.

Aztán a nő ismét elfordította a tekintetét, és hallgatott, míg a pincér felszolgálta az italokat.

Raul még mindig ült. Többet akart megtudni.

Közben egy kisgyerekes család lépett be az étterembe, egy szomszédos asztalhoz vezették őket. Olyan hangosak voltak, hogy szinte elnyomták a szomszédos asztalnál folyó beszélgetést.

– …valami régi kolostor… – hallotta Raul Lydia hangját.

Hirtelen letette üres csészéjét a csészealjra, amikor rájött, hogy a völgyről beszélnek. Castáról.

– Na ja, ért a régi épületekhez – válaszolta Maurice. – A szálló nagyon sikeres.

A szomszéd kisbabát etetőszékbe ültették, és sírni kezdett. Raul türelmetlenül ráncolta a homlokát, amikor az egyik nagyobb testvére hangosan kakaót követelt.

– Scusi… – Magához intette a pincért, és diszkréten kifejezte nemtetszését.

2. FEJEZET

Nemcsak a pincér, hanem Lydia is észrevette a férfi elégedetlenségét.

Ha őszinte volt, a sötét hajú idegen már akkor felkeltette a figyelmét, amikor a pincér megmutatta mostohaapja, Maurice asztalát. Milyen jóképű! Nem tudta levenni róla a szemét, miközben átment az éttermen.

Hogy lehet ilyen jól kinézni reggel nyolckor?

Ahogy közeledett, észrevette, hogy a férfi fényes fekete haja még nedves. Körülbelül ugyanakkor zuhanyozhatott, mint ő.

Furcsa gondolat, amely gyorsan erotikus fantáziává változott. Sietve elfordította a szemét, amikor észrevette, hogy a férfi őt figyeli.

Nem sokkal később a jóképű idegen kérésére a kisgyerekes családot egy másik asztalhoz ültették, mert szerinte túl hangosak voltak. Nem valami kedves pasas… De furcsamód a jelenléte mégis erőt adott Lydiának.

– Nincs vita – mondta Maurice. – Bastiano kifejezetten a találkozónk miatt repül Rómába. Ő fizeti a szállásunkat is! Ma este személyesen kell megköszönnöd neki.

– Rendben. Pár percre csatlakozom hozzátok. De csak egy italra! – jelentette ki Lydia, és felállt. – Évek óta mindent megteszek a családért, itt az ideje, hogy végre magamért is tegyek valamit.

Emelt fővel hagyta el az éttermet, de belül háborgott. Titkos félelmei beigazolódtak.

Ez tényleg nem vakáció.

Nem csak egy italról van szó.

Felkínálták, ehhez már nem férhetett kétség.

– Scusi…

Valaki megfogta a könyökét. Amikor megfordult, majdnem szívrohamot kapott: a szomszéd asztalnál ülő férfi volt az.

– Segíthetek? – kérdezte élesen.

– Olyan hirtelen ment el.

– Nem tudtam, hogy engedélyt kell kérnem magától.

– Persze hogy nem kell.

Mély hangja volt, erős akcentussal, de kiválóan beszélt angolul, és hangja átjárta Lydia testét.

Vett egy nagy levegőt, és felnézett a férfira. Ő is nagyon magas volt, de lapos sarkú szandáljában majdnem fél fejjel alacsonyabb, mint az idegen, s emiatt úgy érezte, hátrányban van.

– Csak tudni akartam, minden rendben van-e – mondta az idegen.

– Mért ne lenne?

– Hallottam egy kicsit a beszélgetésükből.

– Mindig kihallgatod mások magánbeszélgetéseit?

– Ha alkalom adódik? – vonta meg a vállát a férfi. – Normális esetben soha nem avatkoznék bele, de elég feldúltnak tűnt.

– Azt kétlem!

Mert Lydia tudta, hogy mestere az érzelmei elrejtésének.

Ahelyett hogy faképnél hagyta volna a férfit, rátett egy lapáttal:

– Inkább azzal a kisgyerekkel kellett volna foglalkoznia, neki nagyobb szüksége volt rá. Őt bezzeg nem követte az éttermen át.

– Csak nem szeretem a hisztit reggelinél – válaszolta a férfi. – Átmegyek máshova, nem tart velem?

Tolakodó, ráadásul hazudik: Lydia látta, hogy a pincér elviszi a tányérját, ebből tudta, hogy már reggelizett.

Megrázta a fejét.

– Nem, köszönöm.

– De még nem evett semmit.

– Semmi köze hozzá – felelte Lydia hűvösen.

De Bastianóhoz nagyon is volt köze Raulnak!

Már évek óta próbált bosszút állni ellenségén, de Bastianóról minden lepergett. Anyagilag jobban állt, mint valaha. Valamit tenni kell, és most úgy tűnt, végre kínálkozik az alkalom – egy angol rózsa formájában.

Raul nem volt buta. Nem kellett sokat hallania a szomszéd asztalnál folyó beszélgetésből ahhoz, hogy tudja, mi folyik itt: Bastiano ma este találkozni akar Lydiával, Lydia viszont nem akar találkozni vele. Ennyi elég volt Raulnak, még akkor is, ha Lydia most úgy tett, mintha nem tudná, miről beszél.

Könnyen átlátott a nőkön, ezért valami mást is tudott: hogy tetszik Lydiának.

Ahogy neki is Lydia.

– Jöjjön velem – kérte, hozzátéve egy „per favoré”-t, amikor eszébe jutott, hogy a nő értékeli a jó modort.

Lydia rájött, hogy a férfi minden szavát megjegyezte. Micsoda rámenős alak! De valahogy hízelgett neki a figyelme. Légzése felgyorsult, a karja még mindig bizsergett a férfi érintésétől. Nagy volt a kísértés, hogy igent mondjon.

De az több lenne, mint vakmerőség, és Lydia minden volt, csak nem vakmerő.

A férfiből sugárzott valami, amit nem tudott pontosan meghatározni, de testének minden sejtjében érezte. Ez a férfi veszélyes, bármilyen kulturáltnak is tűnik első pillantásra. Lydia érzékelte a higgadt felszín alatt a nyugtalanságot – és valami féktelenséget. Még finom, igéző illatában is volt valami fenyegető.

Mindenesetre a szívverése felgyorsult a férfi jelenlétében, ami még soha nem történt meg vele. Az idegen lenyűgözte – annyira, hogy legszívesebben minden óvatosságot félredobott volna, és együtt reggelizett volna vele.

De még a nevét sem tudja.

– Mindig meg szokott hívni vadidegeneket reggelire? – kérdezte élesen.

– Nem. – A férfi mély hangja bársonyosan lágy lett. – De magával szívesen teszek kivételt.

3. FEJEZET

Lydia szürreális érzéssel távozott a szállodából az idegen férfi oldalán.

Ez csak reggeli, emlékeztette magát, miközben a férfi átvezette a forgalmas utcán.

És mégis úgy érezte, mintha randevú lenne.

Az első randija.

Az étterem teraszán, ahová a férfi vitte, volt egy elkülönített rész, ahol minden asztal foglalt volt, a főpincér mégis beengedte őket.

– Foglalt asztalt? – kérdezte Lydia zavartan, amikor leültek.

– Nem.

– De akkor…

Lydia elhallgatott, mert hirtelen megértette, mi történt: a jó helyeket a férfihoz hasonló emberek számára tartják szabadon. Az idegen olyan magabiztosságot árasztott magából, mint aki mindig magától értetődően elvárja a legjobbat mindenből.

Kávét és ásványvizet szolgáltak fel, nehéz étlapokat adtak nekik, de amikor a pincér kezdte felsorolni az ételeket, az idegen elküldte. És Lydia hálás volt neki, mert nagyon szeretett volna kettesben maradni vele.

Még akkor is, ha teljesen ismeretlen…

– Még a nevét sem tudom.

– Raul – válaszolta a férfi ropogós r hanggal.

– Raul… – Lydia várta, hogy hozzáteszi a vezetéknevét, de hiába. – Én Lydia vagyok.

– Tudom. – Raul leeresztette tekintetét az étlapra. Soha nem vesztegette az idejét csevegéssel, hacsak nem volt kedve hozzá. – Mit kér?

Lydia azon tűnődött, miért nem éhes még mindig. Tegnap evett utoljára, még a repülőn, utána túl ideges volt, hogy akár egy falatot is bekapjon. Most is ideges volt, de valahogy kellemes módon.

– Szeretnék… – Tanácstalanul nézte az étlapot. – Minden olaszul van – fakadt ki aztán, és legszívesebben felpofozta volna magát az ostoba megjegyzésért.

De Raul nem dorgálta meg, és nem hívta fel a figyelmét arra, hogy Olaszországban vannak. Türelmesen várt, amíg talált valami ismerőset.

– Tiramisu reggelire? – kérdezte Lydia homlokráncolva.

– Jól hangzik.

Úgy tűnik, Raul nem kérdésnek vette a szavait, de teljesen igaza volt: a tiramisu jól hangzott.

A pincér megdicsérte őket a választásukért, s mikor Lydia nem sokkal később megkóstolta az édességet, ízkavalkád robbant a nyelvén.

– Mmm…

A tiramisu habkönnyű volt, és nem túl édes – bűnösen finom. Lydia el volt ragadtatva.

– Finom? – kérdezte Raul.

Lydia bólintott.

– Nagyon!

Ahogy a férfi a szájára eresztette a tekintetét, Lydia arra gondolt, hogy talán morzsa van az ajkán, de ellenállt a késztetésnek, hogy megnyalja. Végül nem bírta tovább, beszívta az ajkát.

Nem, nem volt morzsa.

Raul pillantása olyan szemtelen lett, hogy Lydia ingerülten ráncolta a homlokát.

Ha nála lett volna a táskája, kérte volna a számlát, és sietve elhagyta volna az éttermet. Ez a pasas az őrületbe kergeti. Lopva körülnézett, hátha máris feltűnést keltettek, de a pincérek el voltak foglalva, a vendégek jöttek-mentek, senki nem vette észre, hogy a VIP-részlegben vibrál a levegő.

– Hogy tetszik Róma? – kérdezte Raul udvariasan.

Lydia első gondolata az volt, hogy közhelyes választ ad, ehelyett félretette a kanalát, és megmondta az igazat.

– Elhatároztam, hogy ezúttal tényleg beleszeretek a városba.

Raul ellazultan hátradőlt a székén, miközben kereste a megfelelő átkötést, hogy feltűnés nélkül Bastianóra terelje a szót.

Lydia rendkívül merevnek és görcsösnek tűnt. Egy rossz mozdulat, és arcába vágja a szalvétát, aztán büszkén visszavonul a szállodába.

Mégis hihetetlenül szexinek találta.

Nyilvánvalóan olyan nő, akiért keményen meg kell dolgozni, mert egyáltalán nem flörtölt. Nem játszadozott a hajával, nem hajolt előre csábos mosollyal, nem tett célzásokat. Olyan mereven ült a székében, mint egy kínos üzleti tárgyaláson.

És mégis teljesen beindította Rault.

Emlékeztette magát, hogy csak azért van itt, hogy információt szerezzen. Összeszedte magát, és ismét a beszélgetésre koncentrált. Vagy legalábbis megpróbálta.

– Mennyi ideig marad?

– Vasárnapig, szóval még két nap. És maga?

– Ameddig szükséges. Üzleti ügyben vagyok itt.

Valójában Raul ma este el akart menni, otthon találkozók vártak rá. De előbb még beszél Alimmal, aztán meglepetésszerűen beugrik az egyik római szállodájába.

De Bastiano természetesen elsőbbséget élvez.

– Járt már Rómában?

– Igen, osztálykiránduláson. Rémes volt. Attól tartok, az akkori hangulatom elrontotta az élményt.

– Csak Rómában volt?

– Nem, Firenzében és Velencében is.

– És melyik tetszett a legjobban?

Lydia egy pillanatra elgondolkodott.

– Velence.

– És a legkevésbé?

Ó, erre könnyű volt a válasz, bár a férfi úgysem fogja érteni.

– Velence.

Raul azonban nagyon is megértette. Olyan jól, hogy ismét elfelejtette a beszélgetést egy bizonyos irányba terelni. Bár valójában csak Bastiano miatt ült itt, mégis nehezére esett koncentrálni. Ehelyett Velencére gondolt – a városra, melyet szeretett, és amely időközben az otthona lett.

Nem mintha ezt Lydiának elárulná.

Elvből nem árult el magáról semmi személyeset.

Vagy mégis?

Azon kapta magát, hogy mosolyog – ráadásul őszintén, ami nagyon ritka volt nála.

Lydiát egy pillanatra elvarázsolta ez a mosolyától, de Raul igazi szépsége a szemében rejlett, amellyel olyan intenzíven nézte, mintha a lelke mélyére akarna látni.

És ő megengedte neki. Önként.

– Velence a világ legmagányosabb helye tud lenni – mondta Raul.

– Akkoriban nekem is az volt – vallotta be Lydia.

Hirtelen újra tizenhét évesnek érezte magát, mint amikor egyedül sétált a Canal Grande partján, és hiába várta, hogy megszeresse a várost.

Vagy hogy egyáltalán szerelembe essen.

Persze minden Olaszországba utazó diáklány reménykedik egy kis romantikában, de azon a szörnyű napon ő egy jó baráttal is megelégedett volna. Igen, akkoriban nagyon magányos volt, és ez azóta sem változott.

Raul mély, férfias hangja visszarántotta a jelenbe:

– De az ember megbocsát neki, mert nem tehet mást.

– Neki? – ismételte Olivia értetlenül.

– Igen, Velencének.

– Nem voltam ott elég sokáig, hogy megbocsássak neki.

– Mi történt pontosan?

– Ó, én csak egy búskomor tinédzser voltam…

– A tinédzser lányok néha elég szeszélyesek tudnak lenni – tette hozzá halkan.

– Szerintem nem csak ők – vélekedett Raul.

Lydia ránézett a mobiltelefonjára. Arabella még mindig nem válaszolt az SMS-ére. Az előzőre sem válaszolt. Hirtelen ugyanolyan kirekesztettnek érezte magát, mint azon az iskolai kiránduláson.

– Mi történt Velencében? – Raul tényleg tudni akarta.

– Muranóba mentünk… az üveggyárba…

Lydia a fejét ingatta. Az emberek nem beszélnek a pénzről, legalábbis nem nyilvánosan.

– És? – firtatta Raul óvatosan.

Lydia megrázta magát, és úgy döntött, elmondja. Úgysem látja többé a férfit.

– Egy évvel előtte halt meg az apám. A legjobb barátnőmnek, Arabellának meséltem anyám anyagi nehézségeiről… – Lydia izzadni kezdett a kínos emlékektől. – Mondtam neki, hogy elveszíthetjük a kastélyt, ami nemzedékek óta az anyám családjáé. Sose hittem volna, hogy csődbe megyünk. Csak apám halála után tudtam meg.

Raul nem szólt semmit, hagyta, hogy tovább beszéljen.

– Öngyilkos lett.

Még soha nem mondta ki ezeket a szavakat. A téma tabu volt.

– Sajnálom, hogy ilyesmin kellett keresztülmennie – mondta Raul.

És Lydia elhitte, hogy az együttérzése őszinte. Bátran bólintott.

– Nagyon rossz volt a helyzet. Anyámnak el kellett adni a bútorokat, hogy fizetni tudja a tandíjamat. Csak azért engedhettem meg magamnak az olaszországi utat, mert még volt egy kis spórolt pénzem. Persze közel se annyi, mint a barátaimnak. Butikról butikra jártak, és Arabella folyton kérdezgetett, hogy mért nem veszek semmit. Aztán egyszer bevallottam neki, milyen helyzetben vagyunk, és megkértem, hogy ne szóljon róla senkinek.

Raul szárazon felnevetett. Nyilván kitalálta a folytatást.

Csendben néztek egymásra. Ebben a pillanatban találkoztak igazán. Nem ennél a római reggelizőasztalnál, hanem egy hideg, magányos, távoli világban. Hosszú idő óta először Lydia nem érezte magát egyedül.

– A körbevezetés után mindenki vásárolt az üvegekből. Én persze nem. De volt egy asztal sérült üvegekkel, és Belinda, egy másik barátnőm megfogott egy háromlábú lovat, és azt mondta, vegyem meg, mert mást úgysem engedhetek meg magamnak. Akkor esett le, hogy Arabella kifecsegte a titkomat.

Még most is fájt az árulás. Miközben a többiek nevettek, ő az állítólagos legjobb barátnője felé fordult, de Arabella még csak el sem pirult. A szeme se rebbent.

– És otthagyta őket? – kérdezte Raul.

– Nem, sajnos. – Lydia sóhajtva csóválta a fejét. – A félretett szülinapi pénzemből vettem egy drága vázát, csak azért is. Gáz, mi? A kirándulás után soha többé nem láttam a többieket.

– Ott kellett hagynia az iskolát?

– Igen. Egy állami iskolában érettségiztem. Az volt az értelmes megoldás… még akkor is, ha maga volt a pokol.

Nemcsak hogy ő volt az új lány az utolsó évfolyamban, de teljesen különbözött a többiektől, a kiejtésétől kezdve a kézírásáig. Kezdettől fogva kívülállónak számított.

Raul nagyon is meg tudta érteni, milyen szörnyű lehetett ez.

– A többiek persze csúfoltak – mondta Lydia.

A férfi gyengéden megszorította a kezét – ez egészen más reakció volt, mint amihez a lány más emberektől hozzászokott.

– Túl kedves voltál hozzájuk, igaz? – kérdezte.

Lydia bólintott. Megpróbált mosolyogni, de hirtelen sírni támadt kedve. Általában nem szokott sírni, soha. Még az apja halála után sem hullatott egy könnycseppet sem. Akkor miért most kezdte el? Elvette a kezét Raulétól. Elég az önvizsgálatból és a visszatekintésből. Túlságosan fáj. El se tudta hinni, milyen sokat elmondott magáról ennek az ismeretlennek.

– Raul, miért vagyok itt tulajdonképpen?

A férfi megvonta a vállát.

– Maurice az utamban volt.

Meglepetésére Lydia felnevetett. Jó volt Raullal lenni. Valahogy felszabadító.

– Ő a mostohaapám.

– Ezt örömmel hallom – válaszolta Raul.

Mivel Lydia erre a finom flörtölési kísérletre sem reagált, tárgyilagosabb hangnemet ütött meg. A csábítása várhat, egyelőre információra van szüksége.

– Maurice szeretné, ha ma elmennél egy megbeszélésre?

Lydia bólintott.

– Fontos találkozója van egy potenciális befektetővel, és azt akarja, hogy ott legyek.

– Miért?

Lydia védekezőn megrázta a fejét. Ezt biztosan nem mondja el neki!

– Lehet, hogy nem tudok elmenni – válaszolta kitérően. – Valószínűleg egy barátnőmmel találkozom… – Megtorpant, amikor rájött, mit is mondott. – Vagy inkább ismerősömmel.

– Kivel?

– Arabellával… – Lydia zavarba jött. – Most Rómában dolgozik.

– Azt hittem, összevesztek.

– Az már régen volt.

Nagyon nyugtalannak érezte magát. Arabellával sosem szakítottak igazán, csak soha többé egy szót sem szóltak arról az esetről.

Hogy témát váltson, visszatért Raul eredeti kérdéséhez, hogy Maurice miért akarja, hogy ma este ott legyen.

– A családom kastélya népszerű esküvői helyszín lett.

– Maga is ott dolgozik?

Lydia bólintott.

– És pontosan mit csinál?

– Én veszem fel a foglalásokat és szervezem az étkeztetést.

Feszülten mosolygott. Nem éppen ez volt az álommunkája.

– Akkor még mindig otthon lakik?

– Igen.

Azt Lydia nem mondta el, hogy nem volt más választása. Az üzlet annyira rosszul ment, hogy alig engedhették meg maguknak az alkalmazottakat, és a fizetésük sem volt említésre méltó.

– Bastiano, akivel ma este találkoznom kellene, nagyon ügyes a történelmi épületek megmentésében. Anyám és Maurice abban reménykednek, hogy ő veszi meg a kastélyt, de persze előbb rengeteg pénzt kellene beletennie…

– A kastélyok olyanok, mint a feneketlen kút – mondta Raul. – Rengeteg pénzt felemésztenek.

Még mindig bosszantotta, hogy Bastianónak sikerült a kolostort sikeres szanatóriummá alakítania. Rejtély volt számára, hogyan csinálta.

– Így van – értett egyet Lydia. – De még a pénzénél is nagyobb szükségünk van a szakértelmére. Sok más hasonló üzleti ötlet befuccsol, de Bastiano valahogy mindig jól csinálja.

– Miért érdekelné ezt a sikeres üzletembert pont a maguk kastélya?

Lydia megfeszült. A férfi kérdése valahogy sértette, elvégre a kastély impozáns épület volt.

– El tudom képzelni, hogy Bastiano lehetőségeket lát benne.

– És azt akarja, hogy maga ma ott legyen, és ő meghallgassa az elképzeléseit?

Lydia megrázta a fejét. Valójában ellenezte, hogy szanatóriummá alakítsák a kastélyt – nem mintha bárkit is érdekelt volna az ellenvetése.

– Akkor miért kell elmennie?

– Ő hívott meg.

– Lydia, rengeteg üzleti ebédem-vacsorám volt már – mondta Raul, amikor a lány nem tett hozzá semmi mást. – De arra nem emlékszem, hogy valaha is megkértem volna valakit, hogy hozza magával a lányát vagy mostohalányát.

Lydia mélyen elpirult.

– Mire céloz? – kérdezte szúrósan.

A férfi nyugalma irritáló volt.

– Nem célzok semmire. Csak azt mondom, hogy ennek a Bastianónak nincs oka ragaszkodni a társaságához, ha nem vesz részt a kastély átalakítási terveiben.

– Nem ragaszkodik hozzá.

– Rendben. – Raul megvonta a vállát. – Akkor nem is kell elmennie.

– De nincs okom rá, hogy ne menjek.

– Nem is kell ok.

Ezúttal Lydia vonta meg a vállát. Még mindig dühös volt Raul célozgatása miatt. Vagy inkább azért, mert a férfi első pillantásra felismerte azt, amit az elmúlt hetekben kétségbeesetten tagadott magának.

– Lydia, mondhatok valamit?

Ő makacsul hallgatott.

– Szeretnék néhány tanácsot adni.

– Miért fogadjak el tanácsot egy idegentől?

– Már nem vagyok idegen.

Ebben igaza volt: többet mondott el neki, mint azoknak az embereknek, akikkel nap mint nap találkozott.

– Megengedi? – kérdezte Raul.

Tetszett Lydiának, hogy a férfi nem akar kérés nélkül tanácsot adni. Vonakodva ráemelte a tekintetét.

– Oké.

– Nem kell találkoznia senkivel, akivel nem akar, és nem kell magyarázatot adni rá.

– Ezzel tisztában vagyok.

Végül is Maurice-t is otthagyta a reggelinél. De persze ez nem elég. És bár Raulnak teljesen igaza van, a családjában ez senkit sem érdekel.

– Miért nem mondja a mostohaapjának, hogy ma nem ér rá, mert programja van?

– Azt mondtam neki.

– De Arabellát nem nagyon kedveli – mondta Raul. – Miért nem találkozik inkább velem?

Lydia szárazon felnevetett.

– Maga nem a barátom.

– Nem. De ma este az lehetnék.

– Azt kétlem. – Lydia feszülten felnevetett. – Sok barátja van? – kérdezte hirtelen, és letette a kávéscsészéjét.

– Néhány.

– Közeliek?

– Senki, akinek a születésnapjára emlékeznem kellene.

– Tényleg senki?

Lydia megrázta a fejét.

– Hát, legalább megspórolja az ajándékokat.

– Nem igazán. – Raul úgy döntött, egy lépéssel tovább megy, és nyíltan megmondja Lydiának, mire számít. Ha szexről volt szó, mindig nagyon egyenes volt. – Én szeretem megajándékozni a barátnőimet másnap reggel.

Ezúttal Lydia azonnal megértette, de sikerült nem elpirulnia. Végigfutott a hideg a hátán.

Raul sötét, veszélyes és átkozottul szexi volt. Nem tudta, hogyan kezelje.

– Azért jöttem, hogy megnézzem a várost, Raul.

– Akkor szüksége van valakire, aki ismeri.

Lydia viszonozta a tekintetét. Ó, igen, a férfi bizonyára tapasztalt. Vajon hogy reagálna, ha bevallaná neki, hogy teljesen tapasztalatlan? Hogy ő lenne az első szeretője?

Nem mintha valaha is hagyná, hogy odáig fajuljon a dolog! Bár… Az biztos, hogy egyhamar nem találna jobb jelöltet az első alkalomra.

A pohár vízért nyúlt, de nem tudta rávenni magát, hogy kortyoljon belőle. A levegő szó szerint pattogott az erotikus feszültségtől.

Raul komolyan kísértésbe hozza. Ilyesmi még soha nem történt vele. Tekintete a férfi kezére esett, amely éppolyan szép volt, mint az arca – napbarnított, hosszú ujjakkal, ápolt körmökkel. Önkéntelenül elképzelte, hogy magában érzi ezeket az ujjakat…

Jaj, ne!

Nem merte újra felemelni a tekintetét, nehogy a férfi kitalálja mocskos fantáziáit.

– Nos, mik a tervei még mára? – érdeklődött Raul.

A hangja mintha messziről jött volna, pedig teljesen kitöltötte Lydia gondolatait. Ha most megfogja a kezét, a férfi biztosan a szállodai szobájába viszi…

Ó, istenem, mi történik velem?

– Már mondtam: látni akarom a várost. És venni egy ruhát.

– Szeretném elkísérni.

– Azt hittem, a férfiak utálnak ruhát venni.

– Általában igen, de…

Raul figyelmesen vizsgálgatta a lány ruhájának gombsorát és a kemény mellbimbókat, melyek szinte fájdalmasan vágytak a férfi kezének, ajkának és nyelvének érintésére. Aztán ismét az arcára emelte a tekintetét.

– Mennem kell – mondta rekedten, és felállt.

Lydia ülve maradt, jó okkal: a lába nem engedelmeskedett. Alig bírt felállni, így biztos nem tud átkelni az utcán.

Miért nem megy már el Raul? Lydia mámoros volt az izgalomtól, és nem akarta, hogy a férfi bármit is észrevegyen.

Raul odahívta a pincért, és mondott neki valamit olaszul, olyan lassan, hogy Lydia is megértette. Lefoglalta ezt az asztalt este hatra.

Amikor a férfi hátulról fölé hajolt, Lydia érezte forró leheletét az arcán. Szíve hevesen dobogott, és várta, hogy megcsókolja.

De nem tette. Finom, csábító illata Lydia orrába szállt, el kellett fojtania a késztetést, hogy kezét a férfi fényes fekete hajába temesse, és nyelvével játékosan megnyalja az arcát.

És akkor hallotta bársonyos hangját:

– Valósítsa meg ezt a gondolatot, amikor hat órakor újra találkozunk.

Lydia pislogott. Próbált úgy tenni, mintha a férfi teljesen hidegen hagyná, és ez csak egy átlagos reggeli lenne.

– Már mondtam, hogy ma nem érek rá.

Raul nyugodtan nézte.

– Ez csakis a maga döntése.

4. FEJEZET

Lydia kábultan bámult Raul után, aki az sietség nélkül átkelt az úttesten. Azt kívánta, bárcsak gyorsabban menne, mert sürgősen ki kellett tisztítania a fejét. Ugyanakkor remélte, hogy a férfi visszanéz rá.

Elég lenne egy apró hívó mozdulat, és rohanna utána – pedig ez egyáltalán nem volt rá jellemző. Valójában távolságot tartott másoktól, nemcsak fizikailag, hanem érzelmileg is.

Az apja halála felforgatta a világát, és azóta pokol volt az élete. Az anyja először eladta az összes ingó örökségét, hogy fenntartsa a látszatot, majd hozzáment ahhoz a szörnyű emberhez. Az, hogy a barátai nem tartottak ki mellette a nehéz időkben, mélyen megsebezte Lydiát. Ezért elzárkózott – a családjától, a barátaitól… és igen, a férfiaktól is.

Azóta a kívülállók számára távolságtartónak és ridegnek tűnt, és talán valóban az is volt.

De nem most – nem ma reggel.

Úgy érezte, mintha égne belül, az idegvégződéseit fájdalmasan bizseregtek. Pedig Raul csak meghívta reggelire. A legkevésbé sem volt romantikus – nem voltak gyertyák, nem volt pezsgő, sem festői naplemente.

Rault nem is érdekli a romantika. Csak egy éjszakát akar vele tölteni, majd búcsúajándékot adni neki. Az arcába kellett volna köpnie!

Mégis felgyorsult a szívverése, amikor az előttük álló estére gondolt. Teljesen tehetetlen volt.

Lydia városnézéséből nem lett semmi, de legalább egy kis bevásárlásra sort kerített.

Egy próbafülkében találta magát. A fekete ruha nem illett a hangulatához, a karamellszínűvel nem lehet melléfogni… Na de a piros!

A puha, szűk anyag ott is domborulatokat mutatott, ahol eddig alig voltak. Belebújt egy pár piros cipőbe, és megnézte magát hátulról, aztán újra elölről. Életében először érezte magát szépnek és szexinek… és egy kicsit merésznek is, ahogy felemelte a haját, hogy kipróbálja a különböző frizurákat. Akaratlanul is azon tűnődött, vajon hogy reagál majd a férfi a látványra.

Nem Bastiano, hanem az, aki ma estére randevúra hívta.

Bár ez nem volt teljesen igaz. Szigorúan véve ez nem randi lesz, hanem egy szerelmes éjszaka előjátéka.

– Bellissima!

Lydia megfordult, amikor az eladónő belépett az öltözőbe, és olyan élénken elpirult, mintha lopáson kapták volna.

– Tökéletesen illik magára – mondta az eladónő.

– Hát, nekem inkább ez tetszik.

A nő zavart képet vágott, amikor Lydia egy másik ruhát nyújtott felé.

A karamellszínűt.

Azzal nem lehet melléfogni.

Bastianót nem volt könnyű legyőzni, Raul ezt tapasztalatból tudta. Ezért alaposan felkészül.

– Jól aludt? – érdeklődött Alim szultán.

Raul már egyszer találkozott a szultánnal, de akkor a Közel-Keleten. Akkor Alim az országa hagyományos öltözetét viselte, ma azonban tengerészkék öltönyt.

– Nagyon jól – válaszolta Raul. – A személyzete tényleg kiváló.

– Nagyon szigorú a kiválasztási folyamat. Csak kevesen jutnak túl az interjún és a három hónapos próbaidőn. Csak a legjobbakat tartjuk meg.

Raul a saját szemével láthatta ezt.

Úgy tűnt, Alim nem sietett, miközben körbevezette híres szállodájában.

– Négy komoly érdeklődő van – magyarázta. – De csak kettő rendelkezik a szükséges anyagi eszközökkel.

– Akkor csak egy komoly versenytársam van? – kérdezte Raul.

Nem volt nehéz kitalálni, ki az – nem mintha Alim hagyta volna, hogy kiderüljön. Raul elvégezte a házi feladatát, ezért tudta, hogy Alim nemcsak kemény üzletember, hanem nagyon diszkrét is.

Annak is kellett lennie. Allegra, Raul sokat próbált asszisztense kiderítette, hogy Alim szultán playboy, és a PR-esei minden erejükkel igyekeznek távol tartani ügyeitől a médiát.

– Még nem is láttam Bastianót – mondta Raul lazán, amikor a lift a konferenciatermek emeletére vitte őket. Mivel Alim nem válaszolt, hozzátette: – Pedig a vendégei már itt vannak.

Alim még mindig nem árult el semmit.

– Most megmutatom a báltermet.

Raulnak nem volt más választása, mint elfogadni a szultán hallgatását. Úgy döntött, ismét a lényegre koncentrál.

– Tulajdonképpen miért akarja eladni a szállodát?

– Hamarosan megnősülök, és az ingatlanportfóliómat a Közel-Keletre korlátozom.

– Szeretném tudni az igazi okot.

Alim megállt, és kérdőn nézett rá.

– Vannak más szállodái is Európában, melyeket nem ad el – magyarázta Raul. – Akkor miért pont ezt, ami valóságos ékkő?

– Teljesen igaza van – válaszolta Alim. – A Hotel Grande Lucia egy ékkő.

Amikor Raul zavartan ráncolta a homlokát, Alim intett neki, hogy kövesse.

– Jöjjön, nézze meg.

Beléptek a bálterembe, ahol egy sötét hajú nő állt egy kicsit túl szűk kosztümben. A tűsarkú cipője is túl szűk lehetett, mivel a kezében tartotta.

– Minden rendben, Gabi? – kérdezte Alim élesen.

– Ó! – A nő nyilván nem hallotta, hogy bejöttek, mert ijedten összerezzent. – Igen, minden rendben – mondta feszült mosollyal. – Csak a szombati ülésrenden gondolkozom.

– Nagy esküvőt tartunk – magyarázta Alim Raulnak.

– És mindkét szülőpár kétszer elvált. – Gabi a szemét forgatta, és belebújt a cipőjébe. – Kész rémálom megfelelő ülésrendet kitalálni az ilyen…

– Gabi! – figyelmeztette Alim szigorúan, és bocsánatkérően Raulhoz fordult. – Gabi nem tartozik a személyzetemhez. Az sokkal diszkrétebb. – Türelmetlenül intett neki. – Kérem, hagyjon magunkra.

Raul meglepődött Alim durvaságán. Eddig mindig rendkívül udvariasan viselkedett az embereivel.

Gabi dühösen kisietett, és becsapta maga mögött az ajtót.

– Külsős esküvőszervező – magyarázta Alim. – A személyzetem soha nem beszélne a vendégeinkről egy látogató előtt.

– Természetesen.

Raul bólintott, és a csillárokra emelte a tekintetét, amelyek az ajtó heves becsapódása után finoman mozogni kezdtek. A látvány lenyűgöző volt: több ezer kristálycsepp csillogott a késő délutáni napfényben, szivárványt vetve a falakra, a mennyezetre és a padlóra, még az öltönyükre is.

– Gyönyörű.

Raulra mély benyomást tett a terem, de fogalma sem volt, Alim miért ide hozta, és nem valamelyik konferenciaterembe.

– Amikor megvettem a szállodát, a csillárok évek óta nem voltak tisztítva – mondta Alim. – Most már rendszeresen leszedik és lepucolják őket. Ez nagyon időigényes, a termet mindig több napra be kell zárni.

– Az ilyesmit az igazgatóimra bízom.

Alim bólintott.

– Igazából én is. De ez a szálloda közel áll a szívemhez. Ha hazatérek, nem tudok majd úgy vigyázni rá, ahogy szeretnék.

– Azt talán a következő tulajdonos sem.

– Az már az ő dolga. De amíg az enyém a szálloda, nem akarok felelős lenni a hanyatlásáért.

Úgy tűnik, Raul most megtudta az eladás valódi okát. Olyan állapotban tartani ezt a szállodát, mint amilyenben most van, valószínűleg életre szóló feladat. Raulnak sem ideje, sem kedve nem volt hozzá.