© Fehér Gáspár, 2026

© Scolar Kiadó, 2026

Minden jog fenntartva. A mű egyetlen részlete sem használható fel, nem tárolható és nem sokszorosítható a kiadó előzetes írásbeli engedélye nélkül.

Scolar Kiadó, 2026

1026 Budapest, Gábor Áron utca 28.

Telefon: (06 1) 466 7648

scolar@scolar.hu; www.scolar.hu

Felelős kiadó: Érsek Nándor

Felelős szerkesztő: Kozma András

Borító: Stark Attila

Tördelés: Hársfai László

Korrektor: Török Mária

ISBN 978-963-685-270-2

Az elektronikus verziót az eKönyv Magyarország Kft. forgalmazza

www.ekonyv.hu

Készítette: Takács Gábor

TARTALOM

DECEMBER ELEJE

Záróra a Bolognettiben

Felbukkan a ráncos kéz

A vállalkozó

Ki tud az ilyen csodának örülni?

Az életben bármi elérhető, ha elég kitartó az ember

Közjáték – Bubi Pajtik

DECEMBER KÖZEPE

Móka

Kivágni egy fát és ültetni egy másikat

I love 69

Néhány kellemetlen perc

A lejtő ördöge

Fillenbaum néni váratlan látogatói

Közjáték – Bubi Pajtik

DECEMBER VÉGE

Másnap leesett az első hó

A Mozigépész

Nyughatatlan lelkek

Még több nyughatatlan lélek

Este kilenckor a Süni csoport termében

Epilógus

Fanninak, aki bárhogy is tagadja, tudom, hogy földönkívüli.

DECEMBER ELEJE

ZÁRÓRA A BOLOGNETTIBEN

A hosszú pultnál a szokásos sor helyett egy-két ember ácsorgott, és az étlapot tanulmányozta. A szakácsok tétlenül lődörögtek. Már csak arra vártak, hogy lefertőtlenítsék a pultot és az asztalokat, aztán minél hamarabb indulhassanak haza. A fényeket tompábbra húzták, a zenét lehalkították, a tésztafőzők többségét kikapcsolták. Egyikük már a pizzakemencét is becsukta, pedig még lehetett rendelni.

A Bolognetti a város legnagyobb és legnépszerűbb önkiszolgáló, olasz étterme volt. Hosszú pultját részlegekre osztották, külön munkaegység volt a salátának, a tésztának és a pizzának. A megfelelő helyre állva az ember végignézhette, ahogy elkészül a fogás, amit aztán tálcán vihetett az asztalhoz.

A masszív, tömörfa berendezés, a látványkonyha, az asztalokra kirakott cserepes zöldfűszerek első osztályú minőség érzetét keltették, de mindez illúzió volt. Még a magas árak mellett is spóroltak a húson, az olívaolajon és a sajtokon. A szakácsok valójában nem értettek sem az ételekhez, sem a főzéshez. Csupán a szükséges recepteket tanították be nekik. A fogások elő voltak készítve, a hozzávalókat már csak össze kellett keverniük és megmelegíteniük. Akár egy csimpánz is képes lett volna elvégezni a feladatot. Ráadásul a Bolognettinek több köze volt Finnországhoz, mint Olaszországhoz, a tulajdonosai ugyanis Helsinkiből származtak.

Dániel a salátarészlegen dolgozott. Általában alig várta a munkaidő végét, de aznap bármit megtett volna még néhány óráért. Irtózott attól, amit rövidesen tennie kellett. Minden porcikája tiltakozott ellene. Hetek óta készült rá, mégis most, hogy eljött a nap, cseppet sem érezte magát készen.

Már az utolsó vendég, egy ápolt, jómódú nő lépett a pulthoz, de Dániel észre sem vette. Azon hezitált, ha már levágja a saját ujját, végső soron melyiket is lenne a legokosabb választania.

Hetek óta figyelte, hogyan használja őket, és feljegyzéseket készített a noteszébe. A hüvelykujját zárta ki először. Hüvelykujj nélkül a reggeli készülődés is tortúra lenne. A nadrágját sem tudná begombolni. A gabonapelyhes dobozt sem tudná megfogni. És valami megmagyarázhatatlan oknál fogva úgy érezte, a hüvelykujj elengedhetetlen az alapvető emberi méltósághoz. A felesége egyszer azt mondta, az a legjellegzetesebb mozdulata, ahogyan a hüvelykujjával megvakarja a homlokát. Valószínűleg nem veszti el örökre, de kár lenne kockáztatnia. Miközben erre gondolt, a hüvelykujjával önkéntelenül megvakarta a homlokát.

Tekintélyes listája volt mindazon tevékenységekről is, amikben a mutatóujja játszotta a főszerepet. Többek között azzal váltott az autórádió csatornái között, kattintotta fel a villanyt, kapcsolta be a vízforralót, lökte be a hűtő ajtaját maga mögött, a mutatóujját mártotta a lekvárba, amikor kinyitott egy újat és megkóstolta, és azzal pötyögte be az üzeneteket a telefonjába. A gyerekei hüvelykkel gépeltek, ő is megpróbálta, de csak értelmetlen betűhalmazt kapott. Talán ha nem lenne mutatóujja, kénytelen lenne megtanulni rendesen üzenetet írni.

A nő látta, hogy Dániel a gondolataiba merül, és megköszörülte a torkát.

– Elnézést – mondta szinte bocsánatkérően. – Kaphatnék egy salátát?

Kedvesnek és barátságosnak tűnt. Mégis a tény, hogy este tizenegykor nincs nagyobb gondja, mint salátát enni, feldühítette Dánielt.

Azonban uralkodott magán, és a tőle telhető legszívélyesebb arccal nekiállt zöldségeket pakolni a tányérra. Meg akarta tartani a munkáját, pedig bármennyit töprengett, nem tudott megalázóbb állást a gyorséttermi salátakészítésnél. A kollégái legalább húsz évvel fiatalabbak voltak nála, egyetemisták vagy éppen azt próbálták kitalálni, mi a fenét kezdjenek az életükkel. Ezzel szemben Dániel az ötvenes éveiben járt, családja volt, ritkuló haja, karikái a szeme körül és domborodó pocakja a séfruhát imitáló vászoning alatt.

Miután összeválogatta a zöldségeket, megkérdezte a nőt, milyen öntetet kér. A Bolognettiben háromféle salátaöntetet kínáltak: mustárosat, szardellásat vagy mézes-rukkolásat. Az ember azt gondolná, aki gyakran jár, megjegyzi ezeket a lehetőségeket. A vendégek többsége mégis visszakérdezett, miből választhat. Dániel csak három hónapja dolgozott itt, de már szívből gyűlölte felsorolni a háromféle öntetet, gyűlölte azokat, akik megkérték rá, és gyűlölte magukat az önteteket is.

– Mit lehet választani? – kérdezte a nő, és lábujjhegyre állva lesett a pult mögé, hátha ránézésre meg tudja mondani, melyik ízlik majd neki.

Ahogy a rekeszek fölé hajolt, Dániel elképzelte, ahogy elkapja a lófarkát, és a fejét a szardellás szószba nyomja. Kevesen kérték, mindig csurig volt. A szardellás szószra lehetett számítani. A nő kapálózik majd, de Dániel keményen tartja. Számolja a buborékokat, amíg el nem fogynak, és a nő teste el nem ernyed.

– Van szardellás, mustáros és mézes-rukkolás – felelte Dániel még mindig mosolyogva.

– Hm. – A nő az ajkán dobolt, miközben gondolkodott. – Melyiket ajánlod?

Jó tízessel fiatalabb volt Dánielnél, de a férfi nem csodálkozott. Az egyenruha megalázóan leffegett rajta, ő is letegezte volna magát.

Megpróbálkozott egy tréfával, hátha oldja vele a saját indulatait. Kacsintott, majd azt mondta:

– Ha belsős infó kell, csakis a rukkolásat. A séf ajánlata.

A nő még csak el sem mosolyodott, hanem közölte, a szardellásat választja.

Miközben Dániel rálocsolta az öntetet a zöldséghalomra, arra gondolt, milyen nyomorult dolog, hogy az alkalmazott utálja a céget, amelyiknek dolgozik, és utálja a vásárlókat is. Mégis a napja túlnyomó részében közöttük kell közvetítenie.

Miután a nő megkapta a salátáját, és végre elment, Dániel az arca elé emelte a bal kezét. Behajlította a középső ujját, mintha hiányozna. Szemügyre vette a kézfejét. Nem volt ideális. Bugyután nézett ki, mint egy rajzfilmfigura keze.

A gyűrűsujja szóba sem jöhetett. Szinte semmire nem használta ugyan, de a jegygyűrűjét hordani akarta.

Így hát maradt a kisujja.

**

– Itt vagyok! – dugta be az ajtón a fejét Norbi.

Dániel nem felelt, a szekrényeket nyitogatta és keresett valamit. Az alapanyag-előkészítőben voltak, a föld alatt, a Bolognetti gyomrában. Itt dolgoztak napközben a valódi szakácsok. Elkészítették a szószokat és ragukat és önteteket, amiket odafönt Dániel és a többi hozzá nem értő kollégája a saját műveként tálalt.

Dániel végigpásztázta a serpenyőket, edényeket és merőkanalakat, majd becsukta a szekrényt, és kinyitott egy másikat.

– Miért hívtál? – türelmetlenkedett Norbi. Magas volt, girhes és pattanásos. A foga barna a tekert cigitől.

– Mindenki elment? – kérdezte izgatottan Dániel.

– Persze, elhúztak. Én is húznék. Lenyaltam az összes pultot, és még át is kell öltöznöm.

– Mennyi az idő?

Az előkészítő betonteknőjébe nem vágtak ablakot és nem aggattak fel órát. Lehetetlen volt megmondani, milyen napszak van, vagy milyen az időjárás odakint. A vezetőség azt akarta, a szakácsok munka közben ne foglalkozzanak olyan lényegtelen dolgokkal, mint a külvilág. Számukra csak szeletelés és forralás és pirítás és keverés létezett.

– Mindjárt elmegy az uccsó buszom – nyavalygott Norbi. – És tuti nem megyek éjszakaival, mert az körbeszopik minden bokrot. Szóval mondjad!

– Hagyd a buszt. Fizetem a taxidat – felelte Dániel. Végre talált egy vágódeszkát. A pultra rakta a csontozóbárd mellé. – Százezer forintot kereshetsz tíz perc alatt.

Norbi végigmérte a hangyamódra fel-alá rohangáló férfit, és gondterhelt sóhaj szakadt föl belőle.

– Tudtam, baszki, hogy valami nem stimmel veled – csóválta a fejét. – Dumáltuk a srácokkal, hogy miért dolgozol itt, amikor mindenkinél egy negyvenessel idősebb vagy.

– Csak ötvenegy vagyok. Szóval hacsak te nem vagy tizenkettő…

– Beteg vagy?

– Beteg? – értetlenkedett Dániel. – Nem vagyok beteg.

– Tuti – bólogatott Norbi. – Látszik rajtad. A fejed is nyomott egy picit.

– Teljesen normális vagyok – tiltakozott Dániel.

– Felejtsd el, hogy kúrok veled.

– Tessék?!

– Most gondolom, több pénzt ajánlasz. De akkor sem. Fú, papikám, nagyon gáz vagy.

Dániel bosszúsan legyintett. Szorította az idő, gyorsan a tárgyra tért.

– Ismered a munkaviszonyoddal járó járulékos juttatásokat? – kérdezte sietve. Tálat nyomott Norbi kezébe. – Ebbe önts jeget, légy szíves!

Norbi elvette a tálat, de nem mozdult. Bizalmatlanul figyelte, ahogy a férfi fanyelű kést, papírtörlőt és egy tekercs zsineget sorakoztat fel a pultra.

– Van a cafeteria, ezt biztos tudod – folytatta Dániel. – Jár neked munkaruha, védőfelszerelések, eszközök. És van a meglepően bőkezű balesetbiztosítás. Minden olyan balesetre, ami a munkahelyen, munkaidőben történik. Azaz a következő nagyjából kilenc percben. A biztosítás összege a baleset mértékétől függ. Enyhe égési sérülésért pár tízezer forint jár. Törésért már több százezer. Ha pedig valakit tartós fogyatékosság ér, az milliókat kaphat. És itt jössz te a képbe. – A hatás kedvéért felemelte a csontozóbárdot és egy suhintással a vágódeszkába állította. A penge zümmögését visszaverték a csempézett falak. – Le kell vágnod az ujjamat.

Norbi kinyitotta a száját, de nem felelt. Az arcán döbbenet tükröződött.

Most kell óvatosnak lenni, gondolta Dániel. Mindenképpen meg kellett győznie a fiút. Nem maradt több ideje, és képtelen lett volna ő maga levágni a saját ujját. Norbi kellően együgyűnek tűnt ahhoz, hogy olcsón rá lehessen venni a dologra. De elég értelmesnek ahhoz, hogy felfogja, senkinek sem szabad elmondania, mi történt, mert abból neki is baja származik.

– Ha elveszítem az ujjamat, az egész ujjamat, kapok kétmillió-négyszázezer forintot. Ebből százezer a tiéd – magyarázott tovább Dániel. – Az ujjat azonnal a jégbe rakjuk, hogy az orvosok vissza tudják varrni. Taxit már hívtam, elvisz a kórházba, neked csak el kell támogatnod az autóig, ami egy perc múlva itt van. Aztán hazamész és többet nem beszélünk róla.

Megeresztett egy apró mosolyt, mintha így már minden teljesen logikus és normális lenne.

Norbi becsukta a száját, de mindjárt újra kinyitotta. Felváltva nézett Dánielre és a csontozóbárdra, ami még mindig ide-oda hintázott a deszkában.

– Hülye vagy? – kérdezte végül.

– Nem vagyok hülye. Sem beteg – hadarta Dániel. – Legyen kétszázezer. De sietnünk kell!

– Komolyan beszélsz?

– A legkomolyabban.

Norbi a földet nézte és hallgatott.

– Na? – türelmetlenkedett Dániel.

– De hát miért csinálsz ilyet? – csodálkozott a fiú. – Kibaszott nyomorúságos.

– Az maradjon az én dolgom.

– Máshogy is lehet pénzhez jutni. Van egy haverom, aki…

– Megcsinálod vagy sem? – vágott a szavába Dániel.

Norbi az ajkát csücsörítve töprengett, Dániel szinte hallotta a fejében csikorgó fogaskerekeket.

– Kétszázezret kapok?

– Ahogy mondtam.

– Csak lecsapom és ennyi?

– Bejegeled, beraksz a taxiba és elküldesz a kórházba – sorolta Dániel. – Ha bárki kérdezi, te már hazamentél. Én voltam itt egyedül, nálam volt a bárd. Baleset volt.

Norbi kihúzta a bárdot a vágódeszkából, megforgatta a kezében, megnézte az élét.

– Te mennyit is kapsz? – kérdezte.

– Az mindegy.

– Azért azt nem mondanám – horkant fel a fiú. – Egy ilyen melónál százalékban szokás megállapodni.

– Szokás?! – nevetett idegesen Dániel. – Nincs olyan, hogy szokás. Nem a maffiában vagyunk.

– Kétmillió-valamennyit mondtál – emlékezett vissza Norbi. – A kétszázezer az kábé három százalék.

– Három?!

– Több?

– Mégis hogy tudtál leérettségizni matekból?

– Akkor mennyi, nagyokos?

– Tíz.

– Nem sokkal jobb. Minimum negyvenet akarok.

Dániel elsápadt.

– Ki van zárva – mondta. – Annyit nem kapsz. Ki sem tudnád számolni.

– Nem kell fölényeskedni. Simán levághatnád te is, de gondolom, azért beszélgetünk most ebben a pöcegödörben, mert kevés vagy hozzá. Én megcsinálom. Negyven százalékért.

– Nem adhatok negyven százalékot. Szükségem van a pénzre!

Norbi megvonta a vállát és kioldotta a kötényét.

– Ahogy gondolod – indult el kifelé.

Dániel arca síróssá torzult.

– Te csak csapsz egyet a bárddal – rimánkodott. – Én elveszítem az ujjam!

– Azt mondtad, visszavarrják.

– Ha vissza tudják.

– Negyven százalék.

– Fizetek háromszázezret.

– Az hány százalék?

– Nem mindegy?! Két percünk maradt!

Norbi a zsebébe nyúlt és előhúzta a mobilját. Megnyitotta a számológépet. Beütötte, hogy kétmillió, aztán megakadt.

– Hogy kell százalékot számolni? – nézett fel. – Valamivel szorozni kell, ugye? Vagy osztani?

– Hatszázezer! – pánikolt Dániel. – Ez a végső.

– Százalékban mondjad.

– Harminc.

– Ha hatszázezer harminc százalék – pötyögött Norbi a telefonjába –, akkor negyven annyi, mint… – megint elakadt. – Kurva matek.

– Nyolcszázezer! – ordította magánkívül Dániel.

– Szuperság. Akkor ez az ára.

Dániel mobiltelefonja éles csengéssel jelezte, a taxisofőr már várakozik, és ha senki nem ül be mellé, hamarosan törli a fuvart és továbbáll.

– Mi legyen? – nyújtotta a kezét Norbi. – Áll az alku?

Dániel elnyújtott hörgéssel adta meg magát. Kezet ráztak.

Kapkodva elkötötte a kisujját. A vágódeszkára helyezte a tenyerét, a kisujját eltartotta a többitől. Egészen kipirult az izgalomtól.

– Egyből vágd le! Erős, határozott csapás, ide – mutatott az ujja tövére. – Ez nagyon fontos. Csak az egész ujj számít tartós fogyatékosságnak.

Norbi bizonytalanul bólintott. Mintha csak most esett volna le neki, mire készülnek.

– Mi lenne, ha hoznék valami piát? – kérdezte. – Ahogy elnézem, neked is jól jönne.

– Nem lehet. Ha alkohol van a szervezetemben, nem fizet a biztosító.

– Akkor csak magamnak.

– Nem! – csattant fel Dániel. Kezdte visszanyerni a határozottságát. – Koncentrálnod kell. Pontosnak kell lenned.

– Hát jó – adta meg magát Norbi. – Jaj, anyám… Izgulok.

Az arca hófehér volt, a keze is mintha remegett volna. A feje fölé emelte a bárdot.

– Akkor kezdjük – rebegte. – Tíz… kilenc…

– Mit művelsz?

– Visszaszámolok.

– Csak vágd le!

– Hadd számoljak!

– Minek?

– Nemt’om. Be vagyok szarva.

– Legalább ne tíztől.

– Honnan szeretnéd?

– Egyáltalán nem szeretném, hogy számolj! – tajtékzott Dániel.

Norbi leeresztette a bárdot.

– Akkor mi legyen? Nekem könnyebb lenne számolással.

– Gondolod, hogy rád kéne most tekintettel lennünk?

– Nekem kéne eltalálnom az ujjadat, nem?

– Mindegy – hörögte Dániel. – Akkor számolj!

– Oké – emelte fel Norbi újra a bárdot. – A kedvedért csak háromtól. – A deszkára összpontosított. Lassan kifújta a levegőt. A homlokáról izzadságcsepp hullott Dániel keze mellé. – Három… kettő…

– Állj! – bődült el Dániel.

A bárd kicsusszant Norbi kezéből, leesett és csengve-bongva kettétört egy padlócsempét. A fiú szinte összerogyott.

– A szívbajt hozod rám – zihálta. – Már azt hittem, rossz ujjadat vágtam le.

– Hogy vághattad volna le, amikor még nem is vágtál semmit?

– Mit tudom én? – felelte Norbi és a mellkasát masszírozta. – Én sem értettem.

– Elfelejtettem ezt – mutatta fel Dániel a kis fanyelű kést.

A foga közé vette és erősen ráharapott. Norbi felvette a bárdot a földről, és megtörölte a homlokát.

– Mehet – sziszegte Dániel a késsel a szájában.

– De ne ijesztgessél!

– Nem foglak. Indulhat a visszaszám…

Norbi azonban ezúttal nem számolt, csak lesújtott. A bárd keresztülhasított a húson és a csonton. Dániel éles sikolyt hallatott. Csonka kezét magához szorította, az ép kezével kalimpált, és lesodort egy kupac rézlábost, amik éktelen csörgéssel gurultak szét.

Norbi lenézett a deszkára, amin Dániel egész ujja helyett csak az ujjhegyének egy centis darabkája hevert.

– Baszki, ez nem lesz jó. Picit mellément – jelezte.

Dániel ide-oda csapódott a pultok között, hullámos csíkokat spriccelt a vérével a falakra, a csempékre és a berendezésre. Az előkészítő úgy nézett ki, mint egy Jackson Pollock festmény.

– Rakd vissza – javasolta Norbi. – Gyorsan le kéne kapni a maradékot. Hallod?

De Dániel nem hallott és nem látott. A lábai összecsuklottak, ájultan nyúlt végig az előkészítő fekete-fehér, vértől iszamós csempéjén.