POLCZ ALAINE MŰVEI 11.

© Polcz Alaine jogörököse, 2004

© Jelenkor Kiadó, Budapest, 2024

Minden jog fenntartva

Borítókép és szerzőfotó © Nádas Péter

Negyedik kiadás

Felelős kiadó Nagy Boglárka

A Jelenkor Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje.

Felelős szerkesztő Nagy Boglárka

Szerkesztette Szilárd Gabriella

A szöveget gondozta Török Tünde

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

A borítót Tillai Tamás sorozattervének felhasználásával készítette Oláh Gábor

Az elektronikus verziót az eKönyv Magyarország Kft. készítette

www.ekonyv.hu

ISBN 978-963-518-372-2

Tartalom

Puliszkácska

Fürdőcske fürdő

Utazás Albániába

Róma és Kide

Tunézia

Visszaemlékezés – Weöres Sándorra

Sándor és Amy

Márta

Ágnes

Julikám élete és halála

Hallgatás Püspökszentlászlón

Kertek

Utazás hazafelé

Puliszkácska

Miklós rosszkedvű, étvágytalan. Alig evett egy pár falást ebédre.

Belopakodok hozzá, és rejtett örömmel kérdezem:

– Puliszkácska jó lesz vacsorára?

– Ühümm – mondja.

Fordulok a konyhába, odateszem a vizet. Egy kis sós vizet forral az ember, beleszórja a darát, kevergeti négy-öt percig, és kész. Amióta árulnak kukoricadarát, játék a puliszkát főzni. Régebben, amikor még lisztből főztük, elég nagy munka volt. Berta mondja közös könyvünkben: „Amikor az édesanyám szült, főzte az aratóknak a puliszkát, s csak egyre törte-törte, de aztán nem bírta tovább, hívta az egyik szomszédasszonyt, fejezze be. Ő lekuporodott, majd ment az ágyába, és egy óra múlva megvoltam. Megszült engem, mire elkészült a puliszka.” Mert régen nagy vasfazékban tettük oda a sós vizet, amikor már forrt, bele a puliszkalisztet, hagytuk csöndesen továbbfőni, s aztán az ember leemelte a fazekat, ülve a lába közé vette, odatett egy-két konyharuhát, hogy ne süsse a fazék, vette a sodrófát, és ezzel elkezdte törni-törni a puliszkát, ameddig megfelelő lett. Majd egy nagy abroszt kiterített a konyhaasztalra, és zsupsz… rá. Nem ragadt bele, nem is lett tőle piszkos az abrosz – szépen megállt rajta. Kifeszített spárgával vágtuk. Így készítették régen odahaza a puliszkát.

Amikor először vittem Erdélybe puliszkát enni Miklóst, megérkeztünk Vízaknára, majd estefelé elmentünk sétálni. Nagy pelyhekben hullott a hó, és az egyik kis kanyarnál, ahogy a hosszú utcába a kicsi behajlik, még a ház is félkörös volt, a kapu melletti padon behavazva egy ember feküdt.

Odamentünk, megnéztem, nem volt pulzusa. Néztem a lélegzetét, mellkasát – meghalt. Így találkozott Miklós Vízaknával.

Egy koldus volt, aki ott halt meg a padon. Hívtuk az embereket a házból. A szokott módon nézték – gyertyát gyújtottak az orra előtt, odatettek egy lúdtollat –, abból látszik, hogy lélegzik vagy nem. Én éveket töltöttem kórházakban, pulzust tapintva is tudtam, hogy meghalt-e valaki, csak néha az ember a saját ujjbegyének a pulzálását összetéveszti a beteg pulzusával.

Néztem a gyertyalángot: mozgatja-e a lélegzet vagy sem?

Mentünk tovább puliszkát enni, Erzsihez. Erzsi már javában főzte, majd kiborította az abroszra. Vártam, Miklós mit szól hozzá. Nagyon finom a forró puliszka hideg tejjel. (Most is azt fogok főzni Miklósnak, csak egészen másként.) Erzsi kiborítja elénk, odaszól a fiának:

– Te, Miklós bátyádnak jobb lenne, hogyha bivalytejjel enné. Szaladj, és hozz egy kis bivalytejet!

A fiú, akkor úgy tizenkét-tizenhárom éves lehetett, egy lábasban hozta a bivalytejet, persze jó nagy lábasban, fogta a két fülét, és ezért nem tudta lenyomni a kilincset, a homlokával koppintotta meg az ajtó üvegét. (Erdélyben is régebben minden szegényebb háznál az ajtó derékmagasságon felül üveges volt, hogy ki és be lehessen látni. A külső ajtó pedig tömör fából, már ha volt külső ajtó.) Ott állt a fiú vállig érő vörösesszőke hajjal, piros arccal – nyilván a hideg csípte ki –, világító kék szemekkel. Nézett be a párás ablaküvegen. Olyan volt, mint egy nem nélküli angyal, mint egy látomás. Hozta a tejet. Tányérba mertünk belőle, és hozzá kanalanként vettünk a puliszkából.

(Láttam ezt a fiút húsz év múlva: alkoholista lett, lopott. Elmúlt a haja szépsége. A szeme kisebb és hosszúkás, nem voltak már rózsák az arcán. Akkor is ettünk Erzsinél puliszkát bivalytejjel, de már nem borította ki az asztal közepére a fehér szőttes abroszra, darából főzte, jénai tálban.)

Darából úgy készíti az ember, hogy szórja a kukoricadarát a forró vízbe, habverővel könnyedén veri. Én nem nézem a mennyiséget, érzem, hogy mennyi kell bele. Amikor sűrűsödni kezd, veszem a fakanalat, kicsire veszem a lángot, és a fakanállal három-négy percig még kavarom – és kész a puliszka.

Ameddig főni kezd a víz, megterítek Miklósnak. Nem a megszokott mélytányért adom, hanem a rózsás paraszttányért, abban szebb a fehér tej. És amikor már leült a tej mellé, akkor rakom be, előtte a tányérba a forró puliszkát – mert ha hamarabb tenném, fölmelegítené a tejet. Ez az egyik kedvenc étele.

Tejérzékeny vagyok, nem ehetek tejes puliszkát. Végül is nem baj, mert ez segíti a rítust, ameddig ő eszi a forró puliszkát hideg tejjel (még kimondani is jó: ugye szép ez? „Forró puliszka hideg tejjel!”), addig elkészítem a második fogást. Puliszka sajttal, meglocsolva vajjal. De a puliszka juhtúróval és töpörtyűvel az igazi. Szalonnát olvasztok, kicsit oldalt húzom a töpörtyűt, és meglocsolom a rétegeket kis füstöltszalonna-zsírral, és pár töpörtyűt is szórok a rétegek közé, a túró tetejére többet. Komolyan mondom, még látványnak is gyönyörű. Aztán még egy percre beteszem a mikróba. Persze régebben a sütőbe tettük.

A románok nagyon szeretik a puliszkát. Mondhatnánk, hogy nemzeti ételük. (A puliszka nem robban – az a mondás –, de robban, én láttam robbanni.) És szeretnek kicsinyítő képzőket használni. Azt mondják, hogy Maicuţa Domnului – Isten Anyácskája, ez Szűz Mária, és a puliszkára:

„mămăliguţă”, puliszkácska.

Egyszer édesanyámmal lenn a nagy román síkságon, a „ţara”-n voltunk, egy román ezredesnek a birtokán. Katonák művelték meg a birtokot. Volt közöttük egy magyar katona, Mihály. Anyám házvezetőnő, azaz cseléd volt a házban. Az urak nem voltak ott, csak mi ketten. Azért engedték, hogy gyermeket is hozzon magával, mert magányosan vagy egyedül annyi férfi között nehéz egy nőnek. Ők maguk nagyon ritkán jöttek le. Nagy lapos birtok volt, végtelen kukorica- és búzaföldek. Sok tehén, disznó és némi baromfi. A katonákon csak sapka – meztelen felsőtesttel, rongyos, kopott katonanadrágban, mezítláb dolgoztak. Mihály hozott be nekünk a házba tűzifát, vizet, mert természetesen sparhelten főztünk. A gáztűzhelyet még hallomásból sem ismertük. Anyámnak kellett gondoskodnia arról, hogy mit esznek a katonák. A „domnul”, azaz úr, és a „doamna” meghagyták, hogy egy héten egyszer adjon ki rizst anyám, ezenkívül naponta ennyi meg ennyi puliszkalisztet. Délben főztek maguknak puliszkát, ahhoz vagy tettek túrót, vagy nem; estére ették a maradék hideg puliszkát frissen fejt tejjel; reggelire pedig hideg puliszkát vert tejjel, „lapte bătută” románul. Ez azt jelentette, hogy az előző napi, melegtől megsavanyodott tejet, amely megaludt reggelre, egy csillag alakban végződő fával megsodorták. Az ember kezébe vette a nyelet, és a két tenyere között sodorta, alul mozgott a csillagrész, az aludttejből egységes folyadék lett – ezt ették reggelire puliszkával. Reggel, délben, este puliszka, semmi más, és egy héten egyszer rizs. Levest főztek a rizsből. Csorbát. Kis zöldséget dobtak még a vízbe, és citrompótlóval savanyították, puliszkával ették – az volt az ünnepi ebéd. Keményen dolgoztak, nem lázadtak. Lehet csak puliszkán élni? Persze ott volt mellette a tej is. Végül is a tej fehérje, úgy-ahogy pótolja a húst. Sokat gondolkoztam ezen, és mikor Miklósnak mondtam, alig hitte.

Kidében az aratóknak vacsorára Árpád bácsiék mindig puliszkát adtak.

Mindig túrós puliszkát – természetesnek tekintették. Az aratók messziről jöttek, többnyire románok voltak. Napszámban dolgoztak. Reggelire szalonnát kaptak – kenyérrel és hagymával. Ebédre levest, amit pont déli tizenkettőre kellett kivinni a határba, és hogyha mi is dolgoztunk a mezőn – szénát forgattunk vagy gyűjtöttünk –, akkor leültünk a szilke köré, amely egy cserépedény, középen füle van, mint a kosárnak. Középre tettük, és mélyített, hosszú nyelű fakanalakkal merítettünk a levesből. Megvolt a rendje, hogy milyen sorba, mennyit illik a sűrűből, s mennyit a levéből venni. A levesben néha hús is volt, de csak néhány falás. Inkább zöldség, krumpli, bab, ilyesmi. Meg volt szabva, hogy melyik nap milyen levest főznek. Ez úgy illett, és betartották. Az is, hogy harangszóra kint legyen az ebéd a mezőn, ez olyan kemény szabály volt, amelynek megszegése szégyent jelentett. Vacsorára pont az esti harangszóra kellett ott legyen a puliszka az asztalon, a háznál, mert az esti harangra megjöttek a napszámosok a mezőről. A harmincas-negyvenes években még kézzel, sarlóval vágtuk a búzát Erdélyben. Itt, Magyarországon kaszával.

Ahogy mondtam, ezt a puliszkát nehéz volt lisztből, törve főzni. Különösen, hogyha tíz-tizenhat embernek kellett készíteni. Ezért kezdett szülni Berta édesanyja puliszkafőzés közben.

Sokat tűnődtem rajta, hogy miért nem használták a kukoricadarát, amit olyan könnyű főzni. Aztán most valaki megmagyarázta. Ki is volt? Ki mondta, hogy nem voltak fejlett malmok?

Persze, a puliszkalisztnek van még egy hátulütője: vigyázni kell, nem szabad jóval hamarább megőröltetni a malomban, mert ha áll, megkeseredik, elveszíti az ízét. Keserű lisztből készített puliszkát adni szégyen és gyalázat.

Sokszor láttam Vízaknán, hogy mennek az emberek szombaton este, és hozzák kis zsákokban vállukon a friss puliszkalisztet. Persze a malom nappal őrölte, csakhogy akkor mindenki a mezőn dolgozik. Biztos megszokta a molnár, hogy este adja ki. Az ember a saját kukoricáját vitte őröltetni – hogy nem cserélték össze? Nem tudom… Lehet, hogy néha összecserélték. Fontos volt, hogy az ember milyen kukoricát termel, mert abból lesz a puliszkácska. Hogy milyen a kukorica, függ a földtől, meg hogy mikor vetik, hogyan kapálják. Meg szeretni is kell a kukoricát, akkor másként terem, más az íze – mondják.

Egyszer Miklóssal Fogarason voltunk, onnan átmentünk Alsóárpásra, mert tudtuk, hogy ott lehet népi ikonokat kapni. Üvegre festett szentképeket. Híres az Alsóárpási Iskola. Ezekből a képekből van a szebeni Bruckenthal Múzemban is egy pár darab. (Mikor megtudtam, hogy ez a múzeumalapító Bruckenthal nekem ükapám volt – tehát részben német-szász származású vagyok –, megdöbbentem. Mert a háború és Hitler miatt, az Osztrák–Magyar Monarchia és egyebek miatt németgyűlöletben nőttem föl. Aztán egyszer csak kiderül, hogy ükapám Bruckenthal, a híres magyarfaló, német gubernátor. Pedig ő is erdélyi volt, Erdélyben született, ott is halt meg. S ezt a híres múzeumot alapította. A magyarokat nem szerette, de Erdélyt szerette.)

Mindig mindennek több oldala van. Eddig úgy éltük meg, hogy „német elnyomás”, „Trianonnal szétdarabolták az országot”. És egyszer csak, már idős fejjel hallom, hogy nem az országot darabolták fel: szétesett a monarchia.

Régen, az Osztrák–Magyar Monarchia idején, a puliszkát is lenézték, mondván, az tipikus román eledel, a bocskoros oláhok eledele.

Mi már nagyon szerettük a puliszkát.

Akkor már láttuk a Bruckenthal Múzeumot Miklóssal – bevallottam ezt a kis sötét foltocskát, ő pedig nevetve emlékeztetett, hogy egyszer Vízaknán, mikor estefelé mentünk a temetőbe, egy férfi gumicsizmában, barna kordbársony bricsesznadrágban kaszálta a füvet. Én továbbmentem, mert nem volt kedvem beszélgetni. Miklós megállt a férfival – beszélgettek, beszélgettek, nem hallottam, hogy mit, és egyszer csak odakiáltott nekem ez az idegen:

– „Gyere csak, gyere ide! Látom, hogy neked Dálnoki-szemed van.” (Anyám Dálnoki lány volt – anyai ágról.)

Valóban a szememről ismert fel. Valamelyik nagybátyám volt. Miklós mulatott: „Örültél, mi, hogy Dálnoki-szemed van? Ez kiegyensúlyozza a Bruckenthal Múzeumot.”

Szóval elmegyünk Fogarasra. Fogarason útba igazít a román pópa, gyönyörű hófehér szakállal, a feje tetején ez a fekete, süvegszerű kalap – olyan, mint egy festmény. Tud magyarul, elmondja, hogy emlékszik Babits Mihályra. Persze kellőképpen meghatódunk, aztán útba igazít, elmegyünk Alsóárpásra, betérünk az egyik parasztházba, és elmondjuk, hogy ikont szeretnénk venni.

– Nem – mondják. – Nem adunk el. De jöjjenek bennebb!

Bevisznek a tisztaszobába, földpadló, alacsony gerendák. Kinyitják az asztalfiókot. A fiókos asztal természetesen le van terítve, felhajtják az abroszt – nagy, mély fiókja van. Ebből a mély fiókból, fehér szőttesbe van bekötözve, kiemelik a kenyeret. Állunk a családdal, együtt mindnyájan, körbeálljuk a férfival a kenyeret. A háziasszony behoz egy kést, átadja a férjének, az leszel két szelet kenyeret, egyet Miklósnak, egyet nekem, és nyújtja felénk, mint a legfinomabb tortát. Ők nem esznek belőle, csak nézik, hogyan esszük – ők majd vasárnap. Hétközben csak puliszkát esznek. Biztos esznek mellé mást is, de a kenyér luxus. Csak ritkán lehet látni. Hogy itt a fogarasi havasok alján ritkán van kenyér, értem, de lenn a nagy román síkságon, ahol a búza terem, miért esznek puliszkát kenyér helyett, nem értem. Nézik, ahogy esszük a kenyeret, mindenki hallgat.

Mivel Szent Miklós napja van, adnak egy ikont: utolsó vacsora, ül a tizenkét tanítvány, Jézus középen, János apostol a keblére hajtja fejét, Jézus nyújtja a kenyeret Júdásnak.

Akárhogy kínáljuk a pénzt, csak egy ablaküveg árát fogadják el. (Kitörött az egyik ablakszem, szalmával van a lyuk betömve, azt kéne beüvegezni.)

Féltünk, mi lesz a határon. A vámos durván feltépte a csomagolópapírt:

– Képet nem szabad kivinni! – Majd legyintett: – „Icoane ţărăneşti”: paraszt szentképek, mehet. – Egy kis puliszkácskát nem visznek?

– De igen, viszünk kukoricalisztet.

– Hát maguknak nincs?

– Van, de nem ilyen jó. – A másik vámos is megállít, és egy pillanatig ránk néz. Aztán megvetően elfordul. Ezek bolondok.

Ikonosztáz van a szobámban. Ezt a képet látom először reggel. Jézus nyújtja a kenyeret Júdásnak.

Amikor lent voltunk a tengerparton Egon bátyámmal – kihelyezett turistacsoport-vezetőként dolgozott, és persze keresték a kedvét mindenben –, néha odahívta az asztalunkhoz a konyhafőnököt: „Puliszkácskára vágyom.” Az kérdezte, hogyan főzzék: tehéntúróval, tejföllel vagy juhtúróval – esetleg sajttal? Egon rám nézett, gondolkoztunk, mérlegeltük és döntöttünk, hogyan szeretnénk a puliszkát.

Persze az se kutya, hogyha az ember vetrecével eszi. A vetrece kicsit zsíros, csíkokra vágott disznóhúsból készül, babérlevéllel, borssal fűszerezett, picit savanyított zaftos hús – az ember puliszkával mártogatja. És aztán a téli finom vacsorák, amikor a frissen sült kolbász – májas, véres – mellé káposztacikát eszünk. Azt csak puliszkával lehet elképzelni. Hogyan lehet azt a finom vérest másként enni, mint hogy a zaftját mártogatjuk a puliszkával?

Be kell vallanom, és el kell mondanom, hogy itt, Magyarországon nem tudnak vérest, májast készíteni. Sós, ízetlen – semmilyen. Még falusi házaknál sem tudják, hogyan kell készíteni. A véresbe tesz az ember egy kevés majoránnát és csombordot. Az adja meg az ízit s lelkit. A sült májas-, véres-, kolbászvacsorához, a puliszka mellé még jön a káposztacika. A káposztacika a savanyított fejes káposztának a közepe – a szíve.

Másként savanyítjuk mi a káposztát Erdélyben. Nagy hordóba tesszük a káposztafejeket, a torzsáját késsel kivájjuk, abba sót teszünk, lerakjuk szépen egymás fölé, míg tele lesz a hordó, köztesen tormát, birsalmát, szemes borsot szórunk, és csombordot. Amikor anyám Cecén volt, és Magdus, a háziasszonya eladásra készített sok savanyú káposztát, mindenki tőle akart venni, nem tudták, hogy mitől ilyen jóízű. Hát mert csombordot tett bele. Anyám hozott csombordmagot otthonról. Elszórja az ember a magot, aztán nő, mint a gaz.

Gyönyörű, parányi kék virágaival dísznövénynek is beválna. Csombord nélkül káposztát készíteni nem lehet. A káposzta s a puliszka nagyon jól összeillik. (Nem tudom, miért, Orosziban nekem nem sikerül csombordot nevelni.)

Olyan sokszor próbáltam itt disznótoros vacsorát főzni puliszkával és házilag savanyított káposztával – én savanyítom a káposztát, mert kutyafülit sem ér csombord nélkül (Bertától, Kidéből hozom a szárított csombordot) –, de hát ez a kolbász, ez a májas, véres nem ízletes. Azt hiszem, ez az ország elfelejtett kolbászt készíteni. Amikor kint voltunk Amerikában, Chicagóban meglátogattuk Szatmárit, a híres magyar szakácsot, akkor az asztronautáknak főzte az ételt az útra. (Minden családhoz elutazott, és megkérdezte az anyákat, feleségeket, hogyan főznek. A teához, kávéhoz annak a vidéknek a vizéből vitt. A kávé és a tea más ízű az otthoni vízben.)

Mit találtam? Úgy készítette a kolbászt, ahogy régen, odahaza. Amerikában ettem hát végre megint jóízű magyar kolbászt, vérest. Mondtam a puliszkát Szatmárinak – aki különben egyetemi tanár volt, főzést tanított az egyetemen –, de ő nem volt puliszkarajongó. Azt tudta, hogy az olaszok polentának hívják, és sokféleképpen készítik. Engem is izgat az olasz puliszka receptje: megfőzzük a puliszkát aránylag keményre – különben, hogyha kihűl, akkor úgyis megmerevedik –, kis formákat szaggatunk belőle, vajjal lerakva, jénai tálban elhelyezzük és fűszerezzük, reszelt sajtot is szórunk rá bőven, és betesszük a mikróba. Húslevesben is főzhetjük és így tovább. Zsírban apróra vágott hagymát megpergelünk pirosas-barnára, és ebbe kanalanként beleszaggatjuk a megmerevedett, hideg puliszkát, megforgatjuk benne, kicsit pirítjuk – nagyon finom. Én aztán még azt is újítottam, hogy a maradék merev puliszkából kicsi gombócokat formáltam, és azt főztem bele a levesbe betétként. Úgy látszik, kimeríthetetlen, hányféleképpen lehet készíteni a puliszkát. Erzsi, a volt szolgálólányunk egyszer azt mondta: „Tessék adni másnap reggel a hideg puliszkát forró tejjel vagy tejeskávéval, de még jobb kakaóval!” Aztán a múlt héten, legnagyobb csodálkozásomra, azt mondta valaki, hogy hintsd meg a puliszkát cukorral. Hm, ezt ki kell próbálnom!

Cukorral-mákkal.