Fordította

Barkóczi András

A fordítás alapjául szolgáló mű:

Karen Swan: The Greek Escape

Copyright © Karen Swan, 2018

All rights reserved

Hungarian translation © Barkóczi András, 2023

© XXI. Század Kiadó, 2023

borítóképek © Depositphotos

borítódesign © www.blacksheep-uk.com

ISBN 978 963 568 324 6

21. Század Kiadó – XXI. Század Kiadó Kft., Budapest

Felelős kiadó Bárdos András és Rényi Ádám

Kiadványfelelős Kovács-Rényi Anna

Szerkesztette Vereckei Andrea

Előkészítés László Irén

Ebook Hársfai László

Korrektúra Tóth Andrea

Ellsnek

Csak ússz.

(Néha jógázz. És igyál egy korty bort.)

Előhang

Földközi-tenger,
a francia Riviéra partjainál,
2018 júliusának vége felé

Háttal előre, egyre gyorsabban zuhant a levegőben, zöld ruhája hangosan csapkodta a bőrét, mint egy felriasztott madár szárnya. Fölfelé zuhogó haja, mint a szomorúfűz vékony ágai, keretbe foglalta, amit utoljára látott az éjszakában. Gyorsan történt, nem érzett félelmet, és furcsa nyugalom áradt szét benne, mert bármelyik percben vége lehetett. Megtörte az elmúlt néhány hónap, és hát lehet, hogy ez nem is akkora csapás, mint amekkorának érzi. Elfutotta a szemét a könny, és a teste felkészült. Talán így irgalmas. Sőt kíméletes. Ez nem élet volt. Nem élhetett így tovább.

Ennek most vége lesz, igen.

De megszabadul.

Első fejezet

New York, 2018 júliusának eleje,
hat héttel korábban

– Figyelem, mindenki őrizze meg a nyugalmát! – kiáltotta Xan, ahogy kétségbeesetten hadonászva felpattant a székről az íróasztal másik oldalán. – De harminc pingvint kell kerítenem egy East Hampton-i estélyre. Haladéktalanul. – Mindkét kezével rájuk mutatott. – Rajta!

– Imádom a pingvineket! – lelkendezett Poppy valamilyen zöld levet iszogatva, és csak úgy repült hosszú lába a levegőben, ahogy jobbra-balra forgott a gurulós székével.

Chloe a tenyerére támasztotta az állát.

– Mi keresnivalójuk van pingvineknek egy estélyen? Vagy nevetséges a kérdés?

– Ez most komoly? – nézett rá Poppy faarccal. – Nem értem, hogy kérdezhetsz ilyet.

Xan megkerülte az egymáshoz tolt íróasztalokat, és leült a két lány között tornyosuló papírhalomra. – Az ügyfél azt akarja, hogy elvegyüljenek a vendégek között.

– Hogy elvegyüljenek. Hm – bólintott Poppy, mint aki azon tűnődik, mennyire bírják a pingvinek az estélyi ruhás tömeget. Befejezett egy e-mailt, és hangosan kifújta a levegőt. – Hát, nekem aztán mindegy, csak azt ne várják el tőlük, hogy ők szolgálják fel az italokat. Az már tényleg túlmenne minden határon.

Chloe halkan kuncogott. Imádta a munkáját, és hogy ez egy tökéletesen átlagos napnak számított az irodában. – Hánykor kezdődik az estély?

Xan lebiggyesztette a száját.

– Két óra múlva.

– Értem – mondta lassan Chloe; a Hamptons kocsival három órára esett tőlük, és akkor még nem számolt a péntek késő délutáni csúcsforgalommal, amikor fél Manhattan oda igyekezett. – Szóval akkor ez helikopteres téma.

Xan megrántotta a vállát.

– Szerzek egy Tornadót, ha muszáj… te beszéltél már azzal a nővel? – Chloe megrázta a fejét. – Hozzá képest Melania kis igényű, szende kislány.

Poppyból kirobbant a nevetés. Olyan volt a szája, mint Julia Robertsnek, túlért a két szeme külső sarkán, amikor mosolygott, ami gyakran megesett vele. Ellentmondásos szélsőségek jellemezték: cérnavékony égimeszelő volt, de a szeme óriási, puha szöszhaja babaszőke. A csapat rangidős tagjai közé tartozott, de nem vette magát túlságosan komolyan – ha valaki csak úgy besétál az utcáról, akár gyakornoknak is nézhette volna.

– Épp most foglaltam le az Augusta Grandet a TSS heliporton. Szerintem elég nagy, bele fog férni harminc pingvin, nem? – tűnődött Xan.

Poppynak megint felragyogott az arca.

– Ó, micsoda talányos számtani fejtörő! Hány pingvin fér be egy Augusta Grandbe? Hány köbméter manapság egy átlagos pingvin? – kérdezte, és kérdő arckifejezéssel Chloéra nézett.

Chloe hátradőlt, és ő is jobbra-balra forgott a székével. Rendszerint így töltötték a napjaikat.

– Az attól függ, Pops. Császárpingvinről beszélünk, vagy egy teljesen hétköznapi pingvinről? Ez a kettő ég és föld.

– Ég és föld? Réce és lúd…? – Poppynak olyan arisztokratikus kiejtése volt, hogy senki sem dőlt be neki, amikor cockneyra váltott, és a munkásosztály dialektusában beszélt, aminthogy az asztalosmesteres kezeslábasával sem tévesztett meg senkit; a langaléta Poppy Langham egy vikomt leánya volt, és a shropshire-i birkák fele az ő családjának a földjén legelt.

– Halvány fogalmam sincs, miről szövegeltek – sóhajtotta Xan méltatlankodva, miközben a két lány kifeküdt mellette a nevetéstől; angolok voltak, és néha olyan idegennek hatottak a csapat amerikai tagjai között, mintha a Marsról érkeztek volna – és ezen rettentő jól szórakoztak.

Poppy föltette a lábát az asztalra – aznap piros-fehér kockás Vanset viselt –, ami egyértelműen arra utalt, hogy készen áll a munkára.

– Na szóval, ha helikopterrel harminc perc az út, akkor kilencven percünk van rá, hogy felkutassunk egy kolóniát.

– Kilencven? – kérdezte Chloe. – Én hetvennel számolnék. Csúcsforgalom van, el is kell jutnunk a heliportra. – Megrántotta a vállát.

– Milyen igazad van! – bólogatott Poppy. – Hetven perc. Tehát ennyi idő alatt kell levadásznunk őket.

– Nagyszerű, hálásan köszönöm, hogy kiszámoltátok – jegyezte meg Xan gúnyosan, majd fogta Poppy gyümölcslevét, és az utolsó cseppig megitta. Ahogy felszívta a szívószálon, kirajzolódott gyönyörű arccsontja. – De azonkívül, hogy mekkora egy pingvin térfogata és mennyi idővel számoljunk a csúcsforgalomban, azt is meg tudjátok nekem mondani, hogy hol találok harminc nyavalyás pingvint?

Pillanatnyi szünet állt be a beszélgetésben.

– Hm. – Poppy gyászosan felsóhajtott, és egyik ujjával telt ajkát ütögette. – Azt pontosan meg tudom mondani neked, hogy hol nem találsz.

– Az állatkertben? – próbálkozott Chloe.

– Eltaláltad! – álmélkodott Poppy, és úgy mutatott Chloéra, ahogyan a televíziós vetélkedőkben a nyerő szériát kifogó versenyzőkre szokás. Szigorú tekintettel fordult vissza Xanhez. – Egy rémálom az adminisztráció. Alsó hangon legalább egy hét.

– Oké, szóval nem az állatkertben. Na és a…

– Tropicariumban? – fejezte be helyette Chloe.

Xan bólintott.

– Igen, ahogy mondod. A tropicariumban.

Poppy szánakozó pillantást vetett rá.

– A probléma ugyanaz. – Meglengette a fiú felé agyonrágott Bic tollát. – Te egy magángyűjtőt keresel.

– Vagy egy különc milliárdost? – szólt közbe Chloe. – Biztos van valaki, aki élő sakkfiguráknak vagy ilyesminek használja őket.

– Nagyon igaz – bólogatott Poppy egyetértőleg.

– Na igen, de kinek van magán-pingvingyűjteménye a keleti parton? – Xan kezdett kétségbeesni. – Mert ornitológust többet is ismerek… Bob Truman… ő baglyokat és sólymokat tart? Azt hiszem, pár sast is.

– Trumpnak biztosan vannak flamingói Mar-a-Lagóban, azokat kölcsönkérhetnéd – mondta Chloe segítőkészen.

Xan enyhén megborzongott.

– Az nem jó, meg van határozva az öltözék. Csak fekete-fehérben lehet megjelenni.

– Ó, basszus! – Chloe hátradőlt a székén, és félköríveket leírva jobbra-balra forgott, miközben tekintetével gondterhelten követte az East Riveren haladó kompot. A nap éles szögben tűzött a toronyházakra, ahogy egyre lejjebb csúszott az égbolton, és rezes patinát vont a víz zöld felszínére. Chloe az új Dior macskanapszemüvegéért nyúlt – egyet mindig a monitorja sarkán tárolt efféle vészhelyzetek esetére –, és kérdőn felvont szemöldökkel fordult Poppy felé.

– Mmm. Nagyon jól áll – állapította meg Poppy elismerőn. – Ilyen volt Charlize Theronnak is?

– Igen, a Barneysban találtam. Tetszik?

– Imádom. Felpróbálhatom?

– Hahó! És a pingvinjeim? – szakította félbe a lányok divatbemutatóját Xan. – Fogy az idő. Szerintetek meddig mehetünk északra a helikopterrel, hogy még idejében visszaérjünk a Hamptonsba az estélyre? Beleférne Maine, sőt esetleg Quebec is?

– Igen, lehet – vélekedett Poppy, miközben megcsodálta magát a monitorja sarkába ragasztott tükörben.

– Merthogy Kanadában hideg van – folytatta Xan, Poppy pedig a száját biggyesztette. – Fagypont alatti a hőmérséklet. Ott biztosan élnek pingvinek.

Poppy szomorúan csóválta a fejét.

– Pingvinek kizárólag a déli sarkkörön élnek, baba. Kanadában medvék vannak.

Chloe gyászosan felsóhajtott.

– Milyen kár, hogy nem medvét kértek!

– Na, az igazán emlékezetes buli lenne… Elég gyorsan vörös lenne a fekete-fehér ruhájuk – kuncogott Poppy, aki szemlátomást jól szórakozott.

Xannek felragyogott az arca, amikor támadt egy ötlete.

– Várjatok… sose dolgozz gyerekekkel és állatokkal, igaz? De csak vannak olyanok is, akiknek ez a specialitásuk. És nekem pont ez kell… egy állatidomár. A filmszakmából.

– Jól hangzik – bólogatott Poppy, visszaadva Chloénak a napszemüvegét.

Xan arca ismét felragyogott, egészen lázba jött.

– Ó! Ment pár éve az a Jim Carrey-film, ugye? Abban voltak pingvinek. Ó, ó! Mi is volt a címe? – kérdezte, izgatottan csettintgetve az ujjaival, ahogy megpróbálta felidézni a film címét. – …Mr. Popper pingvinjei!

Poppy épp teljes kört írt le a székével, és képtelenül hosszú lábait kalimpálva tartotta el a padlótól.

– Imádtam azt a filmet! Egy földrajz-terepgyakorlatról lógtunk el, hogy megnézhessük.

– Azt hiszem, én lemaradtam róla. – Chloe az orrát ráncolta, és ő is körbefordult egy teljes kört.

– Jaj, baba, muszáj megnézned!

– Rendben… szóval most már csak azt kell kiderítenünk, hogy nekik ki szállította a madarakat – motyogta Xan, aki időközben lemondott a lányok segítségéről, és most visszasietett az íróasztalához. – Lehet, hogy ezen a parton is van kapcsolatuk… – Hirtelen elhallgatott. – …Ez meg mi? – Elolvasott valamit a képernyőn, aztán Poppyra sandított. – Már küldtél is egy telefonszámot?

– Hm. Igen – vonta meg a vállát Poppy. – A pasasnak vadrezervátuma van Vermontban; bizonyos rendezvényekre bérbe lehet venni tőle állatokat, és ebből finanszírozza a természetvédelmi tevékenységét.

– De… de miért nem szóltál róla már az elején? – kérdezte Xan szinte visítva. – Most tíz percet elfecséreltem azzal, hogy ott álltam és veletek fecsegtem.

– Nem fecsérelted el, Xan. Az út maga a cél, ne felejtsd el – emlékeztette Poppy, és felsikított, amikor a fiú hozzávágott egy açaibogyót.

Chloe nevetve folytatta a munkáját. A vállalat partnerkapcsolati igazgatójaként neki nem kellett bepiszkolnia a kezét a tagjaik furcsa, hóbortos, bizarr és gyakran kimondottan hajmeresztő kéréseinek teljesítésével. Neki az volt a feladata, hogy megtalálja az övékéhez hasonló ügyfélkörrel rendelkező cégeket, együttműködést alakítson ki velük, aztán az ügyfeleik számára jelentős árengedményeket és akadálytalan hozzáférést biztosítson a partnerek szolgáltatásaihoz. Immár egész Európában az Invicta számított a legmenőbb luxus concierge-klubnak, vagyis életmód-menedzseléssel foglalkozó vállalatnak, és Amerika egyelőre viszonylag új területet jelentett számukra, de az itteni műveletek gyorsabban fejlődtek, mint bárhol máshol a világon. Chloe mindössze öt hónapja került a New York-i irodába, ennek ellenére, csakúgy, mint Londonban, ideje nagy részét azzal töltötte, hogy kapcsolatokat épített, különféle emberekkel reggelizett, ebédelt, és úgy általában a vállalat érdekében smúzolt, aminek az lett az eredménye, hogy máris bensőségesebben ismerte a várost, mint az itt született és nevelkedett helybeliek. Azt mondják, három télnek kell eltelnie ahhoz, hogy valaki New York-inak nevezhesse magát, ő azonban minden újdonságra nyitva tartotta a szemét és a fülét, ujjait rajta tartotta a város ütőerén, és pontosan tudta, mitől lüktet gyorsabban New York szíve – nyitott-e újabb klubházat a Soho House, átadták-e Ian Schrager legújabb szállodáját, esetleg ad-e vacsorát fejenként kétezer dolláros beugróért a skandináv specialitásokat kínáló Noma étterem a csak klubtagokat fogadó Spring Place-ben. Chloe februárban érkezett meg, és azóta tíz férfi lelkesedésével vetette bele magát a munkába, és nem akadt olyan ötcsillagos szálloda, ahol ne ivott volna, olyan Michelin-csillagos étterem, ahol ne evett volna. Poppyval nem csak az irodájukat osztották meg egymással, a táncparketten is partnerek voltak, és Chloe kezdte megszokni, hogy hetente több délelőtt is közös fényképeket lát magukról a közösségi oldalakon. De bármilyen nagyszerűen hangzott is mindez – mert kétségkívül nagyszerű volt –, idővel változott a luxusról alkotott fogalma, és ahogy szép lassan gyökeret eresztett a város talapzatába, semmi sem villanyozta már fel annyira, mint ha egy csendes estének nézhetett elébe; a Northumberlandből származó egyszerű lány lassan ráunt, hogy a felső tízezer köreiben forogjon.

– Igeeeeen! – kiáltotta Poppy a levegőbe öklözve, miután letette a telefonját.

– Mi történt?

– Erre a megerősítésre vártam! Jóváhagyták, hogy egy héten keresztül csakis Alexander használhassa az új Soneva üdülőparadicsomot a Maldív-szigeteken. Majd csak egy hónap múlva nyitnak, de tudod, mennyire fontos neki, hogy ne zavarja senki.

Chloe valóban tudta. Poppy a legelitebb ügyfelek életmódmenedzsere volt, egyszerre legfeljebb öt személlyel foglalkozott – az évi kétszázezer dolláros tagdíjért megkapták Poppy csaknem osztatlan figyelmét –, és Alexander Subochev igazi nagykutyának számított. Elektronikai, bánya- és szállodaipari birodalmával a régi iskolához tartozó oligarcha volt, és kevesek számára adatott meg az a fajta extravagáns élet a bolygón, mint neki. Egyszerűen nem ismert lehetetlent. Amikor Tom Cruise-zal a Big Sur szikláin akart motorozni, Poppy megszervezte neki. Amikor a világ egyetlen, még magánkézben lévő Leonardo da Vincijét árverésre bocsátották, Poppyt küldte, hogy megszerezze neki, és kiakaszthassa az ágya fölé a magángépén. Ezen körülmények ismeretében ebben a nyaralásban nem volt semmi rendkívüli; akár arra is kedve támadhatott volna, hogy a Holdon töltsön egy hetet.

– Szuper!

Poppy e-mailben megírta a nagyszerű hírt Subochev vezető asszisztensének.

– Jut eszembe, hogy van Pelham? Kijutott élve?

Poppy felnyögött.

– Nem sok híja volt… de neki persze fogalma sincs róla.

Poppynak csaknem a teljes előző napja arra ment rá, hogy kerítsen egy jachtot teljes személyzettel, amely Belizéből Tulumba szállíthatja a kedvenc – és szép kis kutyaszorítóba került – ügyfelét, Pelhamot, azaz Lord Hungerfordot, miután a sofőrük azért telefonált, hogy elmondja, a dzsungelbe tartanak, mert guatemalai banditák vették célba és követik őket. Poppy, aki egyetemista korában járt arrafelé, és emlékezett az ottani hatóságok „rugalmasságára”, teljes lelki nyugalommal közölte Pelhammel, hogy menjenek ki a tengerpartra, a többit majd ő elintézi; Chloe fültanúja volt a beszélgetésüknek – Poppy mintha csak egy kocsmához adott volna útbaigazítást.

– Neki mindebből kábé annyi jön le, hogy a várható időjárás miatt változtattunk a programon – mondta mosolyogva Poppy. – Szegény Pelham.

Chloe önkéntelenül elnevette magát. Ezt a refrént, „szegény Pelham”, sokszor volt alkalma hallani; harmincévnyi kicsapongás, szerencsejáték és a családi vagyon herdálása után a lord egyszer csak megvilágosodott, amikor a negyedik felesége lelépett a második feleségének a fiával, és az előző év nagy részében áldozatos munkával megpróbálta visszahódítani Clarissát, az első feleségét – „ő életem szerelme, és a legnagyobb kincs, ami az ölembe hullott, de én olyan rohadtul vak voltam, hogy nem vettem észre”, siránkozta Poppynak a telefonban. Pelham és „Rissa” között kényelmes baráti kapcsolat alakult ki az évek folyamán – Rissa „a gyerekek kedvéért” kegyesen megbocsátotta Pelham árulását –, és bár szívesen volt a „társasága” volt férjének az újonnan fölmelegített kapcsolatukban, hallani sem akart újabb hivatalos kötelékről, pedig Pelham egyre szertelenebb ajándékokkal fejezte ki az iránta érzett szerelmét. Hónapok óta készült megkérni a kezét, próbálkozásai azonban rendre kudarcba fulladtak, és nem csupán Rissa csökönyössége miatt, hanem különféle előre nem látható körülmények is felmerültek, mint például ebben a mostani esetben is… a dél-amerikai martalócok képében.

– Figyelj, Elle meg én Montaukba megyünk a hétvégén, nincs kedved velünk jönni? – kérdezte Chloe egy elegáns brosúrát lapozgatva, amely a svájci Alpokban tervezett luxusingatlan-fejlesztés részleteit taglalta; az Invicta az ügyfelei számára próbált elővásárlási jogot szerezni, és abban állapodtak meg, hogy a következő héten egyeztetnek a feltételekről. – Az esti 19.09-es Jitney-busszal megyünk.

– Áá, jó lenne, de most nem tudok. – Poppy hanyatt dobta magát a székén, hosszú végtagjait minden irányba kinyújtotta, mint egy tengericsillag, a fejét hátrahajtotta, amitől a haja szinte a széke aljáig leért. – Itt kell maradnom, biztos, ami biztos. Alexandernek fontos vacsorája van ma este, nem kockáztathatom meg, hogy valami félresikerüljön. A legnagyobb titokban zajlik az egész.

– Mire fel titkolózik ennyire? – Chloe el tudta képzelni, mennyire fog rúgni az asztalt körülülő személyek nettó értéke – bizonyára eléri egy kisebb európai ország éves GDP-jét.

– A szállodalánc potenciális befektetőit válogatja ki; rettentő izgalomban van miatta, szóval mindennek tökéletesnek kell lennie.

– Tökéletes is lesz. – Chloe bárki másnál jobban tudta, mennyi munkát fektetett bele Poppy. Mivel egymás mellett lévő íróasztalnál ültek, az ötlet fogantatásától kezdve a végrehajtásáig mindent hallott.

Alexander röviden fogalmazta meg a kívánságát:

– Legyen egészen látványos, felejthetetlen. Utaljon a különleges víziómra és a példátlan luxusra.

Poppy pedig kitalálta, hogy legyen ez egy olyan vacsora egy jéghegyen, ahol minden vendéget külön pincér szolgál ki.

Emberfeletti kihívást jelentett a logisztika – az erős szél és a célra megfelelőnek ítélt jéghegy sérülékenysége miatt szóba sem jöhetett, hogy helikopterrel érkezzenek, és Poppy nemcsak azt oldotta meg, hogyan szállítsák Grönlandra az ételt és a néhány szerencsés vendéget, de azt is megszervezte, hogy mindegyikükről méretet vegyenek – a világ bármely pontján tartózkodtak is akkor – az egyedi rénszarvasbőr öltönyük elkészítéséhez, amelybe majd a repülőgép fedélzetén öltöznek át. Az volt az elképzelés, hogy landolás után kutyaszán viszi őket a hatalmas sziget legbiztonságosabb kikötőpontjára (amely a jégolvadás függvényében naponta változott), onnan pedig egykori elit alakulatos tengerészgyalogosok különítménye szállítja őket a jéghegyhez. Az elmúlt három napban egy jégszobrász kanyarodó lépcsőt faragott a hegy oldalába, a tetején pedig komornyikok hada tökéletes hőmérsékletűre hűtött vodkával fogadja majd az érkezőket. Hihetetlen volt, és meghökkentő. Alexander Subochev számára persze mindez teljesen hétköznapinak számított.

– De kár, hogy nem tudsz velünk jönni, mert kipróbáljuk azt az új steakvendéglőt Amagansettben, de a vendégágy továbbra is ingyen van, ha mégis meggondolod magad – mondta Chloe.

Elle bérelt ki Montaukban egy kis házat a nyárra, Chloe azonban olyan sokszor töltötte ott a hétvégét, hogy beszállt a bérleti díjba. Szigorúan véve két fő számára hirdették meg, de Poppy nem tartotta méltóságán alulinak, hogy a nappali kis kétszemélyes kanapéján aludjon, még ha lelógott is a lába a matracról.

Chloe letette a síparadicsom brosúráját, és a táskájáért nyúlt. Pénteken délután hat órakor hivatalosan kezdetét vette a hétvége. Lelép.

– Hm, a vasárnap jó lenne. Mikor indultok vissza?

– Csak későn. Ha az első busszal eljössz…

Poppy csálén elvigyorodott.

– Még az is lehet, hogy Alexander addigra visszaér. Ha helikopterrel megy a birtokára, esetleg megkérdezem, nem vinne-e el. – Ismét csöngeni kezdett a telefonja. – Majd megírom SMS-ben. – Fölemelte a telefonját, és rákacsintott Chloéra, miközben kiitta a maradékot a vizespalackjából. – Szia, Mike, hogy vagy? Szóval, még L. A.-ben…

Michael Greenleve zenei producer a munkásosztályból származott, de most L. A. legfelsőbb köreiben forgott. Chloénak szinte az az érzése támadt, hogy ő is betéve ismeri Poppy ügyfeleit. Mivel ilyen közel ültek egymáshoz, nem sok minden maradt titokban, így aztán Chloe tudta, hogy Mike a rockot szereti, a reggae-t nem, a steaket véresen eszi, kizárólag Partagás Serie D szivart szív, a harmadik feleségével él, nemrég rendelt egy LaFerrari Spidert, amelyhez csak a kiválasztottak juthatnak hozzá, a washingtoni törvényhozásban és Jamaicában egyaránt tart szeretőt, ahol a lemezfelvételek miatt tölt rengeteg időt (mind a két szerető tud a feleségről, egymásról azonban nem), jelenleg a magas intenzitású intervallum edzés megszállottja, és emiatt már kétszer is mentő vitte kórházba – pedig egyszer sem beszélt Greenleve-ről Poppyval.

– San Franciscóba…? – hallotta Poppy hangját távozóban. – Tengeralattjárón…? Jesszusom, Mike, ez fantasztikus!… Persze hogy mennék. Mikor gondolod…?

Montauk, Long Island, másnap

A tengerparton rakott tűzből felugró zsarátnokok parádés tornászmutatványokkal szálltak előttük a rózsaszínű alkonyban, a kezükben tartott sörösüvegekről hűvös páracseppek csorogtak az ujjukra. Chloe egy alacsony Adirondack székben ült, feneke a veranda padozatát súrolta, hosszú, pucér lábát az alacsony korlátnak támasztotta; kicsivel előrébb a parton megtörő hullámok látszottak, a bárban szóló zenéből csak a basszus lüktetése hallatszott ide. Mialatt Elle, aki Chloe mellett ült, az Instagram-képeivel volt elfoglalva, ő a lábkörmeit vizsgálgatta, és azon tűnődött, nem hullaszínű-e egy kicsit a babakék körömlakkja.

Szokásuk szerint lustálkodással töltötték a napot a parton, noha a lustálkodás mostanában egészen mást jelentett számára, mint amikor Chiswickben élt: akkoriban későn kelt, lepukkant büfékben zsíros ételeket ebédelt, a délutánt a kanapén töltötte, vagy szép időben kifeküdt a Dukes Meadows parkba, itt viszont a szombat azt jelentette, hogy egy nyolc kilométeres gyalogtúra keretében megkerüli a földnyelv végében a Mountak Point világítótornyot, részt vesz egy pilatesórán meg egy strandröplabdameccsen, máskülönben nem érdemli meg, hogy egész délután a homokon heverjen.

Chloe a szemhéjára nyomta az ujjait; sószemcsésnek és feszesnek érezte, pedig másfél óránként kényszeresen újra meg újra bekente magát harmincfaktoros napvédő krémmel. De persze az ő ereiben kelta vér csörgedezett, ez ránézésre látszott rajta; az apja mindig azt mondta a sápadt, szeplős bőrére, hogy olyan, mint a szerecsendióval megszórt tej. Chloe az apja mogyoróbarna szemét és az anyja csodásan sűrű gesztenyebarna haját örökölte – nem arra született, hogy öt órán keresztül süttesse magát a nappal a fehér homokon; őhozzá az északi telek és a kötött gyapjúpulóverek illettek, és hogy tűzifát gyűjtsön meg kakaót igyon.

Elle-t viszont éppen az ilyen napokra teremtették – majdnem száznyolcvan centiméter magas volt, Ghánából származott, kékesfekete bőre dacosan csillogott a napfényben, végtagjai olyan hosszúak és vékonyak voltak, hogy Chloe akár Naomi Campbell mellett is ücsöröghetett volna, bőre pedig feszes, mint a dob. Ebben a környezetben Elle-t legfeljebb az zavarhatta, hogy homokos lesz a haja – gyönyörű afrofrizurát viselt, amely még tíz centiméterrel megnyújtotta az alakját. Chloe úgy nézett ki mellette, mint egy diákkorában jéghokizó angol lány. Elle soulénekesnő volt, a hangja mint a meleg gyömbéres méz. A színpadra született – erre predesztinálta a hangja, a testalkata, és idővel valóságos kultusz alakult ki körülötte Manhattan belvárosának kabaréiban és partijain. Nélküle nem volt igazi a szórakozás. Minden társaságban ő volt a legvibrálóbb és legfeltűnőbb – ehhez hozzájárultak színes téli ruhadarabjai is –, és Chloe időnként még most is elcsodálkozott azon, hogy ez a paradicsommadár őt teljesen a szárnyai alá vette. A Tizenkettedik utca és a Broadway sarkán lévő Strand könyvesboltban ismerkedtek meg; mindketten ugyanazért a könyvért nyúltak, de már csak egy példány maradt belőle. Elle hamarabb fogta meg, és azt javasolta, hogy legyen közös, és ha elolvasták, jöjjenek össze egy kávéra, és beszélgessenek róla. A kávéra tíz nap múlva került sor – mind a ketten falták a történetet –, aztán vacsora lett belőle, majd táncolni mentek egy SoHo-beli klubba, és így alakult ki a barátságuk. Azóta sülve-főve együtt voltak, és mivel Poppy is gyakran csatlakozott hozzájuk, Chloe úgy érezte, hogy szépen alakul az itteni, új élete.

– Hová menjünk vacsorázni? – kérdezte Elle a szék háttámlájára hajtva a fejét, szemében elkeseredett pillantással. Mindig hirtelen tört rá a mardosó éhség, és ilyenkor azonnal ennie kellett.

Chloe összehúzott szemmel vette számba a lehetőségeket. Ő mindig éhes volt, nem csak időnként.

– Burgerhez lenne kedved? Vagy inkább pizzához?

– Momentán mindkettőhöz.

– Akkor menjünk a Navy Beachbe! Az van a legközelebb, és biztosan hamar kapunk asztalt.

– Akkor ezt megbeszéltük – mondta Elle. Maga alá húzta hosszú lábát, és felállt. Mintha egy zsiráfbébi ébredt volna föl. – Én fizetek. Most én vagyok a soros.

Ahogy eltűnt a házban, a haja teteje súrolta az ajtófélfát. Chloe kinézett a tengerre, ahol az utolsó hajók is hazafelé igyekeztek a kint töltött nap után; kicsit arrébb a földnyelven már égtek a kikötő fényei. Chloe csak a szemével követte a hajók lámpáit, nem fordította arra a fejét. Nem akart megmozdulni; bágyadtnak és erőtlennek érezte magát, a sör elzsongította az érzékeit a meleg estében. Jól fog aludni éjszaka, már most tudta, és remélte, hogy Elle később nem akar szórakozni menni, és lassacskán nyugovóra térhetnek. A szórakozóhelyeken csak még többet innának, névtelen férfiakkal beszélgetnének és táncolnának. Elle-nek ez bejött, szerette ezeket a könnyű hódításokat, Chloe viszont a háta közepére sem kívánta őket; még nem. Próbálta ráhangolni magát, de egyelőre sikertelenül. Még korai lett volna.

Csengeni kezdett a telefonja a széke mellett, és egy pillanatra megfordult a fejében, hogy nem veszi föl. Főleg amikor látta, hogy az irodából hívják. Végül éppen azért vette föl mégis, mert onnan hívták.

– Halló? – szólt bele csodálkozva. Hétvégén soha senki sem hívta még az irodából.

– Chloe? Jack vagyok.

– …Szia, Jack! – Nem tudta palástolni a megdöbbenését.

Jack Mortimer a vállalat egyik alapítója volt, jóképű, magas, magániskolákat végzett férfi, tanulmányai idején a cambridge-i evezőscsapat tagja, és úgy állt a haja, hogy azt maga Hugh Grant is megirigyelte volna. Chloe anyja – akinek különös tehetsége volt ahhoz, hogy röviden és pontosan jellemezzen embereket – „régimódi playboynak” nevezte volna, aki közismerten rajong a kártyáért, a lovakért és a nőkért. Az ideje nagy részét köztudottan a lepedőakrobatikának szentelte, de ha valaki kifogta egy rossz napját, egy rossz pillanatát, akkor tudott szeszélyes is lenni, és támadni, mint a macska, amikor kiereszti a karmait.

– Mi újság? Minden rendben van?

– Nem, nem mondhatnám. – Ideges volt a hangja. – Figyelj, hol vagy most?

– Montaukban. – Chloe pillantása újra a tintakék látóhatárra esett.

– Ó, nagyszerű – motyogta magában Jack. – Az már majdnem London.

Micsoda? Ez egyáltalán nem így volt, bár Jack egyértelműen rossz néven vette, hogy Chloe nem a Tizedik utcában tartózkodik. Valami nem stimmelt. Chloe felállt, nekidőlt a korlátnak. A nap utolsó sugarai már csupán vékony csíkot húztak a látóhatár peremén, elkezdte leereszteni fekete függönyét az éjszaka, a tenger felől feltámadt a szél.

– Jack, mi történt? Mi baj?

– Figyelj, Chloe, szeretném, ha visszajönnél Manhattanbe.

– Rendben – mondta Chloe lassan, azon tűnődve, hogy mi történhetett. – Reggel indulok, amint tudok, de…

– Nem. Most azonnal szükség van rád.

– Most? – kérdezte Chloe hitetlenkedve, és a kezében tartott sörösüvegre nézett; a harmadikat fogyasztotta. Enyhe zsibbadás kezdett szétáradni a testében. – De miért? Mi történt?

A beálló csendben szinte hallotta Jack vívódását.

– Jack? – Erősebben szorította a telefonkészüléket, tekintetét egy hajóra szögezte a horizonton, mintha muszáj lenne valamiben megkapaszkodnia. Minden lélegzetvétellel nőtt benne a feszült várakozás, kezdett rátelepedni a félelem, mint a köd.

– Ezt… ezt nem lehet kíméletesen közölni, Chloe… baleset történt.

– …Jól vagy?

– Nem velem történt. – Chloe hallotta, hogy a másik mély lélegzetet vesz. – Hanem Poppyval.

– Tessék? – kiáltott fel Chloe, és úgy érezte, hogy a lábába gyűlik a vére, ahogy elfelejtett levegőt venni.

– Elütötte egy autó, amikor este eljött az irodából. Valami hülye barom felhajtott a járdára… – Jack nyelt egyet. – …Aztán elszáguldott a helyszínről. Még keresi a rendőrség, de mindenki azt mondja, hogy nagyon gyorsan történt az egész, felhajtott a járdára, és már el is tűnt, mire a járókelők észbe kaptak.

Felhajtott a járdára egy autó? Nem. Ez nem lehetséges.

– Mit gondolnak, terrortámadás történt? – suttogta Chloe. Alig akarta elhinni, hogy ezt kérdezi. Két perccel ezelőtt még teljesen átlagos szombat este volt…

– Nem. Egyelőre minden jel arra utal, hogy részeg volt a sofőr. Cserbenhagyásos gázolás.

Chloe a válasz hallatán összeszorította a szemét; ez jobb? Mi megnyugtató van abban, hogy baleset történt, hogy csupán a vakvéletlen hozta így, sima balszerencse volt, mert Poppy rossz időben tartózkodott rossz helyen?

– De Poppy jól van? Ugye, jól van? – Észrevette Elle-t, aki időközben visszajött a verandára, és megállt mellette. Értetlenség ült ki az arcára, ahogy Chloe aggodalmas kérdéseit hallgatta.

Rövid időre csend lett.

– Még semmit sem tudunk, az orvosok csak a legközelebbi rokonoknak adnak felvilágosítást. De úgy tudom, még mindig eszméletlen.

– Még mindig? Hogy érted, hogy „még mindig”?! – Chloe hangja éles volt, és feszült.

– A szemtanúk azt állítják, hogy az ütközéskor megütötte a fejét.

Chloénak elakadt a lélegzete.

– Ne!

– De… de a jó hír az, hogy perceken belül megérkeztek a mentők. Rendbe fog jönni, Chloe – mondta határozottan Jack, mintha egyedül ezen múlna. – Fel fog gyógyulni. Poppy erős.

Chloe nem válaszolt – pontosan mennyire kell erősnek lennie ahhoz, hogy győztesen kerüljön ki egy ilyen párviadalból?

Nem tudta megemészteni a hírt. Nem tudott világosan gondolkodni. Mintha kilencven fokot elfordult volna a világ tengelye, és kicsúszott volna a lába alól a talaj… – Értesítettétek már a szüleit?

– Igen. Foglaltunk nekik helyet a legelső járatra. Reggel érkeznek.

– Akkor kimegyek értük a reptérre – mormolta Chloe. Igyekezett összeszedni magát, erőt gyűjteni.

– Nem lesz rá szükség. Már szóltam nekik, hogy én hozom be őket.

– De biztosan van valami, amiben én is segíthetek.

– Van, ezért telefonálok. Gyere vissza Manhattanbe, és vedd át Poppy ügyfeleit!

Chloénak leesett az álla.

– Én?

– Tudom, hogy nagy kérés. Óriási feladat. Hidd el nekem, tudom.

– De Jack – dadogta Chloe, miközben azon volt, hogy ne álljon le az agya, hogy felfogja, amit hall. Hogy jut eszébe Jacknek ilyenkor munkáról beszélni? – Én a háttérben dolgozom. Máshoz nincs elég tapasztalatom. Nincsenek kapcsolataim, nincsenek… nem ismerem az ügyfeleit.

– Ne légy ilyen kishitű, Chloe, a kisujjadból kirázod! Tom mesélte, hogy Londonban is beugrottál, amikor kellett.

– De hát az… az egy egészen más szint volt. Átlagos ügyfelek… jegyek egy Bieber-koncertre, asztalfoglalás a Firehouse-ba. Csak felsülnék a nagypályásokkal.

Csend lett.

– Légy szíves, Chloe! Mást nem tudok megkérni.

– És Serena?

De már a puszta gondolatát is árulásnak érezte. Poppy természettől fogva kedves lány volt, senkit sem utált, de ha valakit mégis, az Serena Witney lett volna. A New York-i irodában Poppyn kívül Serena volt az egyedüli VIP-életmódmenedzser, de jobban nem is különbözhettek volna egymástól, és nem merő véletlenségből történt, hogy az iroda két végében állt az íróasztaluk. Míg Poppyban a kedvességét, a vagányságát és az eszét szerették az ügyfelei, na meg azt is, hogy nem esett hasra előttük, Serena a hűvös, tárgyilagos stílusáról volt híres. Soha sehonnan nem késett el, sohasem volt fáradt, mindig úgy nézett ki, mintha skatulyából húzták volna elő, és úgy tekintett ügyfelei sikereire, mint egy büszke anya, akinek szintén kijut a dicsőségből. Poppynak semmi kifogása nem volt Serena ellen, ezt sokszor elmondta Chloénak ebéd közben, ahogy a villájára szúrta a kellevelet, az viszont valóban nem tetszett neki, hogy Serenából hiányzott a csapatszellem, nem sokat törődött a mellé beosztott fiatalokkal, és szemlátomást kizárólag az hozta lázba, ha ujjat húzhatott Poppyval. Poppy úgy kezelte Serena hatalmi harcait, hogy gúnyt űzött belőle – és egyszer, amikor viccelődve megjegyezte, hogy Serena csak azért végzi ezt a munkát, hogy gazdag férjet fogjon magának, észrevette, hogy félelem villan Serena szemében, ezért később minden adandó alkalommal elsütötte ezt a poént.

– Serena foglalkozik Lorenzo Gelardival – válaszolta Jack alig leplezett fáradtsággal.

– Ó, jesszusom, igen! – Hogyan is felejthette el? Lorenzo Gelardi volt Serena kedvenc házi mogulja, aki örökölt egy hajózási vállalatot, és a világ vezető logisztikai birodalmává fejlesztette. Rühellték egymást Subochevvel – Alexander modell felesége valamikor Lorenzo jegyese volt –, és ez csak tovább növelte a szakadékot Serena és Poppy között. Ha a két férfi megtudta volna, hogy ugyanannak a concierge-vállalatnak az ügyfelei, még jobban elfajul a helyzet, arról pedig végképp szó sem lehetett, hogy ugyanaz az életmódmenedzser foglalkozzon velük.

– Szóval érted már, miért szeretném, ha visszajönnél és tartanád a frontot? Csak azt kérem tőled, hogy vedd kézbe Poppy ügyféllistáját, és tedd őket boldoggá. Csak amíg vissza nem tér a munkába. Mert vissza fog térni.

– Persze – bólogatott Chloe. Kihallotta azt az optimizmust Jack hangjából, amelyet maga is érezni szeretett volna. Nézte, ahogy partra gördül egy hullám, fölemelkedik, mintha visszatartaná a lélegzetét, aztán aláhullva szétterül, habosan pezseg és sistereg, végül beissza a homok. Még mindig nem akarta elhinni, mi történt. Poppyt baleset érte. Elgázolta egy részeg. Szokványos szombat este…

Jack rosszallásként értelmezte a hallgatását.

– Figyelj. Tudom, most biztosan érzéketlen tuskónak tartasz, amiért az ügyfelekkel hozakodom elő, amikor mindannyiunk számára az a legfontosabb, hogy Poppy felépüljön. Hidd el, én is rettentő dühös vagyok miatta, meg tudnám ölni a gazembert, aki ezt művelte vele! De nem tehetek semmit, és ha csak sajnálkozva, tétlenül ülünk, és hagyjuk, hogy összeomoljon körülöttünk a cég, azzal nem segítünk Poppyn – magunknak viszont határozottan ártunk, és ezt Poppy sem szeretné. Megértené, hogy nem engedhetjük el az ügyfelei kezét, mialatt arra várunk, hogy ő jobban legyen. Poppyt imádják az ügyfelei, efelől semmi kétség, de ne áltassuk magunkat – ha az átmeneti időszakban nem intézzük az ügyeiket, elpártolnak tőlünk. Elfogy az együttérzésük, ha nem élhetik úgy az életüket, ahogyan eddig.

– Jack – sóhajtotta Chloe. – Én mindezt tökéletesen megértem, de biztosan vannak mások, akik sokkal alkalmasabbak nálam erre a feladatra. Például Xan. Én kerültem a legkésőbb a csapatba.

– Ez igaz, de összességében te mindenkinél régebb óta dolgozol a vállalatnál. Arról nem is beszélve, hogy egyedül te felelsz meg egy fontos kritériumnak: Poppy ügyfelei kifogástalan brit akcentust szeretnek hallani a telefonban.

– Igen! Mert Poppy apja főrend. Tetszik nekik, hogy lényegében egy főnemessel beszélhetnek. De én ezt nem mondhatom el magamról. Az én apám matektanár volt.

– Ide figyelj, Poppy mellett ülsz, hallod, hogy kivel mit beszél, kivel milyen hangot üt meg, ki mit szeret. Ismered őket még akkor is, ha nem tudsz róla. Hidd el, senki sem alkalmasabb nálad erre a feladatra! Ráadásul Poppy is téged választana maga helyett, ezt te is tudod.

Chloe behunyta a szemét; tudta, hogy igaza van Jacknek. Gondolkodni próbált, össze akarta szedni magát.

– Nem tudod, terv szerint lezajlott a jéghegyen tartott vacsora?

– Nem hallottam róla, hogy bármi gubanc lett volna, úgyhogy valószínűleg igen. Tudod, hogy Subochev nem szokta véka alá rejteni, ha valami nem tetszik neki.

– Hát, gondolom, ez is valami. Poppy több hetet dolgozott rajta. Tudtad, hogy még egy különleges rénszarvas…

– Lépjünk tovább, Chloe – szakította félbe Jack. – Ez már a múlt. Subochev továbblépett, úgyhogy neked is ezt kell tenned. Ezért van rád szükségem itt. Tájékozódj, hogy mik a tervei, tudd meg, hogy mire lesz igénye legközelebb!

– De mi lesz akkor, ha belebukom, Jack? – Chloe aggodalmasan csavargatta a haját. – Nekem nincsenek olyan kapcsolataim, mint Poppynak, nincs olyan fantáziám, mint neki.

– Majd úgy teszel, mintha volna. Mosolyogsz és helyeselsz. Semmi sem lehetetlen, csak időbe telik. Fordulj Tomhoz vagy hozzám, ha falba ütközöl!

Na persze.

– Hát jó – adta be a derekát, miközben idegesen rágta a szája szélét.

– Figyelj, nem hagyunk magadra, Chloe. Minden lehetséges módon támogatni fogunk, de nem szabad elfelejtened, hogy ezt az egészet Poppyért csinálod. Most ezzel tehetsz érte a legtöbbet. Fogalmunk sincs, milyen állapotban van, és mi lesz vele. Nem tehetünk érte mást, csak azt, hogy mozgásban tartjuk helyette a labdát, amíg vissza nem ül a helyére, és győzködni nem kezdi az ügyfeleit, hogy ő valójában egy peckhami taxis lánya.

Chloe mosolyogni, sőt nevetni próbált, de nem engedelmeskedett az arca, mert elképzelte nagyhangú, langaléta barátnőjét, ahogy isten tudja, milyen sérülésekkel fekszik egy kórházi ágyon.

– Igazad van. Poppyért tesszük. Nem örülne neki, ha cserben hagynánk az ügyfeleit. Azt hiszem… – Összeráncolta a homlokát, ahogy eszébe jutott valami. – Azt hiszem, a jövő héten van Pelham lányának a születésnapja. Utána kell néznem a fájlban.

– Nagyszerű.

– És… – Chloe felidézte magában, mit beszélt Poppy a telefonban előző nap, amikor ő elindult az irodából. – Azt hiszem, Mike Greenleve-nek egy tengeralattjáróra szervezett valamit.

– Egy tengeralattjáróra? Igazira?

– Igen.

Jack ismét felsóhajtott.

– …Rendben. Akkor ennek is nézz utána, derítsd ki, meddig jutott vele! De ez ígéretes. Látod, erre gondoltam, Chloe… csakis te tudod átvenni a munkáját. Többet tudsz, mint gondolnád. Rengeteg apróságot. Csak gondolj vissza, mi mindent hallottál, és van honnan elindulnod. Ott van minden. Gyere vissza, és nézz utána, hogy miken dolgozott! Én jelen pillanatban Palm Beachen vagyok, egy óra múlva repülök vissza, de holnap újra beszélünk. Addigra remélhetőleg a kórházból is kapunk híreket.

– Istenem, nagyon remélem – mondta Chloe aggodalmasan. – Kérlek, istenem, ne legyen komoly baja!

– Most meg kell őriznünk a nyugalmunkat, és folytatnunk kell a munkát – mondta Jack, aztán letette. Chloe rámeredt a telefonra, és nem értette, hogy ejthette ki Jack a száján teljes komolysággal ezt a falvédőre való közhelyet.

Mindazonáltal igaza volt. Mi mást tehetnének?

Második fejezet

Hotel Crillon, Párizs, 2018. július

Elodie keresztbe tette a lábát, ahogy a modell pózolva megállt előtte, tekintetét a nő feje fölött lévő festményre függesztve. Elodie nagyon is jól ismerte ezt a tekintetet, a súlyosan korlátozó étrend és a tequilaivással töltött esték okozta sajátos ürességet és közönyt, amely óhatatlanul kiül az ember arcára, ha pusztán egy élő bábu, hosszú csontok és feszes bőr káprázatos, véletlenszerű konstrukciója, szemet gyönyörködtető, ugyanakkor mégis láthatatlan.

Figyelmét inkább a lányon bemutatott kabát dégradé tweed anyagára fordította, az ékszergombokra, a pazar, elefántcsontszínű hálószövetre, amely a téli időszakban olyan előnyösen mutatott az európai fényviszonyok között.

– Ez például szóba jöhetne október elején a New York-i Amfar jótékonysági estre – mormolta Raquel, a stylistja, aki kezében azon közösségi események félelmetes listájával ült mellette, amelyeken Elodie-nak a következő négy hónapban kellett részt vennie. – Istenien mutatna rajtad ez a nyakkivágás.

– Van egy pontosan ilyen kabátom.

– Igen, de az L. A.-ben van, és hogy őszinte legyek, máig nem tudom eldönteni, hogy jó-e a nyaka. Különben bogyóvörös árnyalatban is kiszabattam velük, szerintem az sokkal vibrálóbb lenne a ruhával, nem gondolod? Ez a sok krémszín így túlságosan esküvői hatást kelt.

Elodie nem válaszolt; máris leszívta az energiáját a stylistja féktelen kapzsisága.

– És a vörösnek ez az árnyalata a te színed – tette hozzá Raquel.

Ez tehát el lett döntve.

A divatház háziasszonya oldalt állt, fehér munkaköpenyében maga volt a megtestesült hatékonyság és tapintat. Bólintott, mire a modell előrelökte a lábát, helyben megfordult, és kivonult a szobából; ezzel egy időben éjfekete és fehér tollakkal díszített estélyiben belépett egy másik.

– Na ez – szólalt meg Raquel izgalomtól remegő hangon –, ez tökéletes lesz a jövő hónapban a mellrák adománygyűjtőre. Ha idejében elkészülnek vele. – A divatház háziasszonyához fordult, és fölemelte a hangját. – Elképzelhető, Madame Dubeau?

– Természetesen. Magától értetődő módon elsőbbséget fog élvezni.

– Nem… nincs ujja – tiltakozott Elodie. Ebben nem enged.

Raquel cérnavékony szemöldöke felszaladt, tökéletes háromszöget formázott, mint ennél a témánál mindig. – De hát olyan gyönyörű a karod, Elodie, annyira vékony…!

Elodie apró mozdulattal megrázta a fejét, és csendben maradt. Tudta, hogy a hallgatásával minden szónál ékesszólóbban fejezheti ki a nemtetszését.

Raquel sóhajtva pillantott Madame Dubeau-ra.

– Lehet ujjat tenni erre a fazonra, vagy az csak rontana az összképen?

– Peut-être, egy keskeny, selyemsifon háromnegyedest? Vagy buggyosat selyemmuszlinból? Kérjük meg a szabót, hogy készítsen mintákat pamutmuszlinból? Hogy lássuk, hogyan mutatnak?

A modell – ugyanazt a festményt nézte meredt tekintettel Elodie feje fölött – a másik csípőjére helyezte a testsúlyát. Ott is volt meg nem is.

Raquel visszafordult hozzá.

– Mi a véleményed? – Bizalmas hangon beszélt. – Szerintem vagy ez legyen, vagy a Valentino.

– A Valentino? – kérdezett vissza Elodie. Annyi ruhát látott már. Hogyan emlékezhetne rájuk?

– Igen, a vörös szatén… tudod, amelyiknek egy picike kis masni volt a nyakánál, trapéz vonalú, nagyon szűk ujjú.

– Á – bólintott Elodie, bár nem volt benne biztos, hogy csakugyan emlékszik rá, vagy pusztán Raquel sürgetésére hiszi, hogy emlékszik. – Hát, ha a Valentinónak eleve van ujja…

– Természetesen igazad van. Kétlem, hogy Karl örülne, ha belepiszkálnánk nagy műgonddal megtervezett kreációjába. – Raquel újra Madame Dubeau-ra nézett. – Ezt nem kérjük.

Madame Dubeau bólintott, és ez a modell is úgy rúgta előre a lábát, ahogyan az előző. Éppen akkor lépett ki a szobából, amikor pityegett a lift. Mindenki felnézett, és Elodie-n borzongás futott végig, mint mindig, amikor a férje belépett egy helyiségbe. Mintha megváltozott volna a molekulák szerkezete – valamiképpen összenyomódtak, kiszökkent közülük a levegő, és ettől vibrálni kezdtek a színek.

A férje végigjött a külső folyosón, és tekintetét a feleségére szögezve belépett a lakosztályukba vezető nyitott boltíven. Tizenhét napja volt távol – Berlinben, Londonban, New Yorkban, Chicagóban és másutt járt; rendszerint nem hagyta magára ilyen sokáig.

Elodie minden mozdulatát követte, szaporábban vert a szíve, mint a jelenlétében mindig, de nem mozdult a kis, arannyal futtatott karosszékből, és figyelte, ahogyan a férje végigtekint rajtuk – kislányok jelmezbálost játszanak.

– Úgy látom, kitűnően szórakoznak a hölgyek. – Derű bujkált a szavaiban. Sötét öltönyében, erős vállával és tömör alakjával robusztusnak, szögletesnek hatott az elegáns, légies szobában, ahol félgömbbe rendezett meseszép, fehér bazsarózsák – akkorák, mint egy hóember feje – díszítették a csavart lábú asztalokat, és a falakat kézzel festett, kecses mintás, halvány zellerzöld színű selyemtapéta borította.

– Drágám, emlékszel Madame Dubeau-ra a Chanel divatháztól? – szólította meg halkan Elodie. – És természetesen Raquelre.

– Természetesen – morogta a férje, egyetértése jeleként biccentve, habár Elodie tudta, hogy a leghalványabb fogalma sincs arról, ki az a bubifrizurás, fényes barna hajú nő a felesége mellett. Tucatnyiszor találkozott már Raquellel, de mindig úgy üdvözölte, mint egy idegent. – Enchanté, hölgyeim.

Újabb modell lépett ki a vendég hálószobából, amelyet öltözőként használtak, arcán meghökkenés suhant át, és egy pillanatra meg is torpant, amikor a selyemkanapé mögött meglátta az ügyfél váratlanul megjelenő férjét. Mintha maszkulin energia hatolt volna be a feminin tevékenység selyemgubójába. A hatalom és a hatalom illúziója gyakran erős hatást gyakorol másokra. Megdöbbent, néha megrémít, máskor izgalomba hoz.

A szegény lány lépkedett tovább – hirtelen nehéznek látszott a feladata, a koromfekete üveggyöngyökkel díszített estélyi ruha nevetségesen de trop-nak, túlzásnak hatott a délelőtti napfényben.

– Raquellel felfrissítjük az emlékezetünket, hogy mit is tartalmaz a kollekció. Zsúfolt ősznek nézünk elébe – magyarázta Elodie a férjét figyelve. Azt a modellt nézte, aki pózba vágta magát, és megdermedt, remegett, mint egy őzike, és rezzenéstelen tekintetét az Elodie mögött lévő átkozott festményre szegezte.

– De szükséges ez? – kérdezte a férje fanyar mosollyal. – Ez az… előadás? – Apró biccentéssel jelezte, hogy a makulátlan, csendes szobára gondol. – Ha új ruhatárra van szükséged, szerelmem, hát vedd meg mindet.

Elodie mellett Raquel úgy húzta ki magát, mint akit izzó piszkavassal böktek meg.

– Hogy mondja?

De Elodie még csendesebb lett. Tudta, mit akar a férje, hogy mit mond valójában.

– Drágám, túlságosan jó vagy hozzám – szólalt meg halkan, egy pillanatra a férje szemébe nézve, aztán visszafordult a többi nőhöz. – És ön igen elfoglalt, Madame Dubeau, hamarabb is észbe kaphattam volna, hiszen sokan igényt tartanak a figyelmére, én pedig önző módon feltartom. – Elmosolyodott, egy pillanatig sugárzó arccal nézett körül, ahogy felállt a helyéről, és formálisan véget vetett az eseménynek. – Megtenné, hogy készíttet mindegyikből a méretemben, kivéve az utolsó ruhát? Helyette a bogyóvörös kabátot kérjük a tizenkettes mintából. Az igényeim a szokásosak. – Semmi sem végződhet térd fölött. Kar nem maradhat fedetlenül. Kerülendő a túl mély dekoltázs és a túl magas sliccelés.

– Bien sûr – bólintott a divatház háziasszonya, de jólneveltsége tiltotta, hogy öröme kiüljön az arcára, ahogy a modell fürgén elment mellette. – És ide óhajtja a szállítást, vagy valamelyik másik címére? – Öt címét tartották nyilván.

– Ide kérem. – Elodie összekulcsolta maga előtt a kezét, de türelmetlenség áradt belőle, így hát Madame Dubeau, aki olvasott a jelekből, diszkréten távozott. Ismerték Elodie méreteit. A részleteket ráérnek később megbeszélni.

Raquel viszont nem vette észre Elodie finom jelzését, csaknem fekete szeme izgatottan csillogott, hiszen Elodie most legalább félmilliót költött el egyetlen tervező kollekciójára egyetlen évad estélyeire.

Elodie elállta az útját, és előrehajolva kétoldalt a levegőbe csókolt az arca mellett.

– Nagyon kedves tőled, hogy ezt megszervezted, Raquel, köszönöm. Nem tartalak fel tovább téged sem. A szezon előtt bizonyára rengeteg a teendőd.

– Ó… nos, igen – dadogta Raquel, ahogy Elodie megfogta és könnyedén megrázta a kezét. A komornyik a boltívnél várta, hogy kikísérhesse. – De a Valentinóról még beszélnünk kell. Továbbra is az a véleményem…

– Természetesen. Fel foglak hívni.

– És csütörtökre szerveztem meg a Diort.

– Nagyszerű.

Elodie sok év munkájával fejlesztette tökélyre a higgadtságát; elbűvölő külseje miatt egész életében éhes tekinteteknek és irigy pillantásoknak volt kitéve, amelyeket mindig is nehezen viselt. Sosem szeretett reflektorfényben lenni, nem szerette, ha fényképezik, és kínszenvedést jelentett számára az esküvője napja, amikor mindezeket kénytelen volt eltűrni. Évek múltán vette csupán észre, hogy visszafogottsága milyen nyugtalanítólag hat a körülötte lévőkre, hogy minél halkabban beszél, és minél kevesebbet mozog, annál zaklatottabbak és feszültebbek, mintha ki akarnák tölteni az általa létrehozott vákuumot. Általában legfeljebb néhány percig bírták, aztán továbbálltak; békén hagyták, és ő éppen erre vágyott.

Most is ez volt a célja, szét is széledt a társaság. Mosolygott, de nem szólt semmit, sötét szeme üres és kifürkészhetetlen maradt. Raquel felkapta a táskáját, belegyűrte a jegyzetfüzetét, benne az aprólékosan – bár teljességgel fölöslegesen – lerajzolt összes öltözékkel, amelyet ügyfele figyelmébe akart ajánlani.

– Micsoda pompás döntés, a teljes kollekció bámulatos, fantasztikusan fogsz kinézni! – lelkendezett, és szórta a csókokat, miközben a kanapékat és a kis asztalkákat kerülgetve, a komornyikot követve kiment az előszobába.

Elodie megvárta, amíg kattan a lakosztály ajtajának zárja, és csak akkor nézett a férjére. Az egyik kezét nyitott tenyérrel fölfelé feléje nyújtotta, és várt.

– Kezdjük, drágám?