Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2022

I. FEJEZET

II. FEJEZET

III. FEJEZET

IV. FEJEZET

V. FEJEZET

VI. FEJEZET

VII. FEJEZET

VIII. FEJEZET

IX. FEJEZET

X. FEJEZET

XI. FEJEZET

XII. FEJEZET

XIII. FEJEZET

XIV. FEJEZET

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

Émile Zola

PASCAL ORVOS

Fordította
Cserhalmi Irén
és
Gerő Attila

BUDAÖRS, 2022

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-474-956-1 EPUB
ISBN 978-963-474-957-8 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2022

A mű eredeti címe:
Le Docteur Pascal

első kiadás: 1893.
az elektronikus változat az 1908. évi
magyar nyelvű kiadás alapján készült

a borító
részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

I. FEJEZET

Az izzó, júliusi délután tikkasztó hőségében mély nyugalom borult a teremre, melynek redőnyei gondosan le voltak eresztve. Három ablakán csak egypár sugárkéve osonhatott be az ó faredőnyök apró hasadékain. Ez árnyasság közepette oly kellemes, jóleső világosság ömlött el a tárgyakon, mely gyengéd, szétszóródó fényben förösztött meg mindent. A bénító forróság ellenére is még benn aránylag hűvös volt, míg künn a napsugarak csakhogy fel nem gyújtották a kastély homlokzatát.

Pascal az ablakkal szemben, szekrénye előtt állva, jegyzetet keresett. E hatalmas, erős és ízléses vasalású, faragott tölgyfából készült szekrény a múlt századból való volt. így tárva-nyitva, deszka-polcainak mélyén, csodahalmaz kéziratot, papírcsomagokat, okmányokat tárt elő, majdnem túláradó, zagyva összevisszaságban. Idestova már harminc év óta ide dobta be Pascal orvos teleírott papírlapjait, az öröklődés tanáról irt munkájából. A piciny jegyzetektől kezdve, a sűrűn teleírt ívekig, mely utóbbiak már kereken meg is voltak szövegezve. Ám a keresés nem ment oly könnyen. Türelmesen kutatott tovább, míg végre meglelte, amit keresett és mosoly vonult át arcán.

Egy pillanatig meglelt jegyzetét olvasgatva, még a szekrény előtt maradt. Aranyos sugárkéve lövellt reá a középső ablakból. S ebben a derengő világitásban, hófehér szakállával és hajával, bár közel járt már a hatvanhoz, oly erőteljes embernek tűnt fel, arca oly üde volt, vonásai oly finomak, szemei oly gyermekded tiszta tűzzel villogtak, hogy gesztenyeszínű bársony zekéjében, harminc éves, rizsporozott hajú fiatalembernek lehetett volna tartani.

- Fogd, Clotilde, ez lemásolandó! - Ramond soh’se tudná az én ördögi írásomat kibetűzni. - így szólt, miközben a fiatal leányhoz közeledett, ki a jobboldali ablakmélyedésben állva, magas írószekrény előtt dolgozott, s elébe tette a jegyzetet.

- Jól van, mester, - válaszolt a leány.

Meg se fordult, annyira el volt mélyedve, nagy krétavonásokkal vázolt pasztell-festményébe. A mellette lévő vázában sövényrózsaág virágzott, sajátságos violaszínű, sárgásan tarkázott szirmokkal. De látni lehetett kis kerek fejének csinos arcélét, melynek szőke fürtjei rövidre voltak nyírva. Komoly, feltűnő volt ez az arcél; egyenes homlokára elmerülő figyelme ráncokat vont, égszínkék szemei, álla, finom metszésű orra, határozottságra vallottak. Lehajló nyakának zamatos ifjú üdesége, tejszínhab frissessége áttört bohókás aranyszőke fürtjein. Hosszú fekete blúzában magasabbnak látszott, nyúlánk dereka, hullámos nyaka s hosszas, hajlékony teljű teste a Renaissance istennőinek alakjaira emlékeztettek. Bár huszonötéves volt, gyermekded maradt s alig látszott tizennyolcnál többnek.

- Aztán, - folytatta a doktor, - szekrényemben egy kis rendet fogsz csinálni. Már semmit sem lelek meg abban.

- Jól van, mester, ismétlé ő, a nélkül, hogy fejét felemelte volna. - Mindjárt.

Pascal, a terem másik végéig, a baloldali ablakhoz ment vissza s íróasztalához ült. Egy egyszerű, fekete fából készült, asztal volt, mindenféle füzetekkel, papírokkal elhalmozva. És a külvilág tikkasztó forrósága, a félhomály mélységes, békés csendje újra ráborult a szobára. Ez öblös, tíz méter hosszú, hat méter széles teremben a könyvszekrényen kívül más bútorzat nem volt, mint két nagy könyvesállvány telis-tele könyvekkel. Szerteszéjjel székek és ódon karszékek álltak, míg a régi, empire-papír-szőnyegekkel bevont hosszú falak diszéül, sajátságos színárnyalatú virágpasztellek voltak felszegezve, melyeket csak igen nehezen lehetett a kárpitozattól megkülönböztetni. A három szárnyas ajtó faműve, melyek közül egyik a lépcsőházba s a más kettő közül a terem két végén egyik a Pascal, a másik Clotilde szobájába nyílott, éppúgy XV. Lajos korára vallott, mint a füstös domborművű mennyezet.

Egy óra telt így le, minden nesz nélkül, szótlan némaságban, mígnem Pascal munkaközi szórakozásul egy asztalán feledett hírlap „a Temps” szalagját felszakítva, halkan felkiáltott:

- Nézd csak, atyád a forradalmi „Époque” szerkesztője lett, melyben a Tuileriák iratai láttak napvilágot.

E váratlan hír meglepte, mert jóságos nevetésre fakadt s elégült, de szomorú hangon, majdnem suttogva folytatta:

- Szavamra, ha a dolgokat kitalálnák sem lehetnének érdekesebbek. Az élet különös... Egy nagyon érdekes cikket olvasok épen.

Clotilde, mintha száz mérföldre lett volna attól, mit nagybátyja mondott, meg se mozdult. De Pascal sem szólt többet, ollót fogott, kivágta elolvasás után a cikket, papírlapra ragasztotta s nagy, szabálytalan írásával széljegyzettel látta el. Aztán könyvszekrényéhez ment, hogy ott ez új hírt besorozza. Széket kellett vennie, mert a legfelső polc oly magas volt, hogy magas termetével sem ért fel hozzá.

E magas állványon hatalmas iratcsomagok sorakoztak rendszeres, kitűnő osztályozásban. Különböző okiratok, kéziratok, bélyeges okmányok, hírlapi cikk kivágások, kék papírfedelekben kötve, melyek mindegyike vastag írású címmel volt megjelölve. Szinte látni lehetett, hogy ez okmányokat mily gyöngédséggel rendezik, naplózzák. Minduntalan, mint szedik elő azokat és újra mint teszik gonddal régi helyükre vissza, mert az egész szekrénynek csak ez a szöglete volt ily példás rendben.

Midőn Pascal a székre állott, megtalálta a legvaskosabb iratcsomót, melyet keresett, - ezt a jelzést viselte: „Saccard”. Ez új jegyzetet hozzátette és aztán visszahelyezte az egész csomót betűrendes sorába. Még egy percig, mintha ott felejtette volna magát, aztán egy dűlő csomagot helyreigazított és végre leugrott a székről:

- Hallod-e Clotilde, ha rendezkedel, ezt a legfelső polcot békén hadd!

- Jól van, mester, - felelé az harmadszor is engedelmesen.

Pascal természetes modorával újra nevetni kezdett.

- Megtiltom!

- Tudom, mester.

Pascal erre erőteljes kézmozdulattal lezárta a szekrényt s a kulcsot dolgozó-asztalának egy fiókjába dobta. A fiatal leány eléggé be volt avatva kutatásaiba, hogy kéziratainak rendezését magára vállalhatta, s Pascal szívesen alkalmazta is őt titkárjaként. Jegyzeteket íratott le vele, midőn valamely kartársa, vagy barátja, Ramond doktor, valami fontosabb adat közlésére kérték őt fel. De Clotilde azért nem volt tudákos, mert egyszerűen megtiltotta neki, hogy azt elolvassa, amit nem tartott arra valónak.

Pascalt végre e tartós figyelem, mely Clotilde-ot rabjává tette, meglepte.

- Mi a kő, hogy te ma ajkaidat se nyitod ki, annyira el vagy ragadtatva e virágok másolásától?

Ez is egyike volt azon munkálatoknak, melyekkel Clotilde-ot bízta meg, hogy munkáihoz illusztrációként alkalmazza e képeket. Már vagy öt év óta, különös érdekes kísérleteket tett egy sövényrózsabokor-gyűjteményen. Mesterséges termékenyítéssel egész sorozat új színárnyalatot idézett elő. Clotilde az ilyes virágmásolatok készítésénél rendkívüli gondosságot és pontosságot fejtett ki a színezés és rajz tekintetében, oly annyira, hogy Pascal mindig csodálkozott e végtelen, lelkiismeretes hűségen s azt mondta neki: „Aranyos, okos, megbízható kis fejecskéd van.”

De most, hogy feléje közeledett s a lány vállai fölé hajolva nézte rajzát, komikus haraggal kiáltott fel:

- Ah, a manóba is - már újra ösmeretlen tájakon bolyongsz - Fogod ezt mindjárt szétszakítani!

Clotilde vérpiros arccal, munkaszenvedélyétől villámló szemekkel egyenesedett fel, finom kis körmöcskéin porrá tört kék és piros pasztell festékeinek foltjai látszottak.

- Oh! Mester!

És ez annyira gyengéd rezgésű „mester” szóban, - mely annyi szeretetteljes meghódolásra, s oly teljes odaadásra vallott és melyet csak azért használt vele szemben, hogy ne kelljen őt bácsinak vagy keresztapának szólítani, amit Clotilde csúnyának talált - először lobbant lángra ellenszegülésének bizonyos hevessége s annak a lénynek önérzete, mely öntudatra ébred, s megállapodik.

Már körülbelül két óra óta, félretette a vadrózsák pontos és tudományos másolását és egy másik lapra képzelt virágok egész fürtjét kezdte odavetni, melyek oly különösek, pompázók voltak, hogy csak álmodozáskor fakadnak fel az ecset alól. Gyakran lepte őt így meg valami ellenállhatatlan vágy, hogy csábos tündérképek bohó képzeletországába szökjék át, még legpontosabb másoló-munkálatai közepette is.

S ekkor mindig kielégítette álmodozó vágyait, oly sóvár mohósággal, oly gazdag képzelettel süllyedve vissza ebbe az excentrikus virágzásba, hogy soh’se ismételte meg önmagát e virágok alkotásaiban; vérző szívű, könnyeket síró rózsákat, kristálykelyhű liliomokat, soh’se látott szirmokat varázsolt így teremtő ereje, melyek sugaras csillagokba széledtek és melyeknek finom koronái úgy lobogtak, mint a könnyű szárnyas felhő. Ezen a napon a nagyvonású fekete krétavázlat halvány csillagesőt permetezett szerte; végtelen kéjes hímporáradatot véltél érezni, míg egy másik zugából a rajznak, határozatlan, sejtelmes fesledezés, szűz fátylú bimbók pattanása tárult fel előtted.

- Ezt megint oda fogod szegezni, - folytatta tovább a doktor, - odamutatva a falra, ahol már több ily csodás virágcsokor sorakozott egymás mellé.

- De hát mi legyen ez tulajdonkép, kérdelek?

Clotilde igen komoly maradt és hátradőlt, hogy jobban szemügyre vegye művét.

- Nem tudom - de szép!

E pillanatban lépett be Mártha, egyedüli szolgálónőjük, ki a ház tulajdonképpeni úrnője lett, miután már harminc év óta állt a doktor szolgálatában. Túl volt már a hatvanon, de megőrizte fiatalos megjelenését, munkaképes s csendes volt; örökös fekete ruhát viselt fehér fejkötővel, minek következtében apácához hasonlított, halvány, fiatalos arcával, melyen egyedül hamuszínű szemeinek üszke lobogott fel.

Nem szólt semmit, csak egy karszék előtt, melynek nyűtt szövetéből már kikandikált a lószőr, a földre ült le, zsebéből tűt és egy gombolyag fonalat vett elő és a kiigazításához fogott.

Már három nap óta vágyakozott e szabad órára, hogy kiigazíthassa, miután szúrta szemét a szakadás.

- Ha már benne van, Mártha, - mondá Pascal tréfás hangon, kezei közé fogva Clotilde lázadó kis fejecskéjét, - varrja be ezt a kis koponyácskát is, ennek is vannak hasadékai.

Mártha felvetette halvány szemeit és mesterére nézett szokott, imádó tekintetével.

- Miért mondja ezt nekem, uram?

- Mert azt hiszem, maga az, aki jámborságával ebbe a kis, kerek és józan fejecskébe ezeket a túlvilági ideákat becsempészi.

A két nő titkos, egyetértő tekintetet váltott.

- Oh, uram, a hit még senkinek sem ártott... és a kiknek nincsenek megegyező meggyőződéseik, jobb ha nem beszélnek e tárgyról.

Erre feszélyező csend állott be. Ez volt köztük az egyedüli eltérés, mely néha összekoccanást szült e három egyén között, kik oly egyesült, oly egymásra utalt életet éltek. Mártha csak huszonkilenc éves volt, eggyel több, mint Pascal, midőn hozzá szegődött, akkor, midőn Plassansban, az új város egy kis, világos lakóházában, mint orvos letelepedett. És tizenhárom évvel később, midőn Saccard, Pascal fivére hozzája küldötte hétéves leányát, Clotidot, mert neje halála, illetőleg másodszori nősülése óta nem tarthatta magánál, Mártha volt az, ki a gyermeket nevelte, templomba vitte, buzgó vallásosságának azt az áhítatos hevét ruházva rá, mely őt folyton lelkesítette. A fennkölt szellemű doktor meghagyta nekik a hitbeli vígaszt, mert nem érezte magát jogosítottnak arra, hogy valakit a hitbe vetett boldogságtól eltiltson.

Megelégedett egyszerűen azzal, hogy a fiatal lány kiművelését ellenőrizte, s hogy minden dologról határozott és egészséges képzeteket oltott lelkébe.

A tizennyolc év alatt, mióta így hárman a Souleiade-on, a város külvárosában, negyedórányira Saint-Saturnin püspöki székhelyétől, egy különfekvő birtokon visszavonulva éltek, boldogan folytak napjaik nagy, titkos munkálkodásukban. Csak néha zavarta meg azok összhangját egy-egy kiélesedő kellemetlen vita, hitbeli meggyőződésüknek mindig hevesebbre váló összeütközése.

Pascal egy percig elsötétült arccal járkált fel s alá a szobában, míg végre, mint aki nem szokta a szót megrágni, megszólalt:

- Látod, kedvesem, mindezen misztikus képzelődések korlátolják kis bohó agyadat... A te jó Istenednek mi szűksége is van reád, egyedül magamnak kellett volna, hogy megtartsalak s te így csak még jobban éreznéd magadat.

De Clotilde reszketve, merészen szemeibe szegzett nyílt tekintettel, ellene szegült.

- Te éreznéd magadat jobban, mester, ha nem szorítkoznál egyedül a testi szemeiddel felfogottakra, vannak ezenkívül más dolgok is, mert nem akarod azokat is meglátni...

Ekkor Mártha is segítségére sietett a maga módja szerint:

- Igaz, mester, mivel ön valóságos szent, tehát a templomba is el kellene kísérnie bennünket. Önt Isten minden bizonnyal megmentené. Mert egész testemben reszketek arra a gondolatra, hogy ön nem fog egyenesen a paradicsomba bejutni.

Pascal meghökkent. Valóságos nyílt lázadásban látta maga előtt mindkettőjüket, a kiket ő oly engedelmesen látott szokás szerint lábai előtt, ama női gyöngédséggel, melyet jóságával és derült kedélyhangulatával érdemelt ki magának.

Már hevesebben akart válaszolni nekik, de ekkor belátta vitájuk meddőségét.

- Hagyjatok már békében! Jobb lesz, ha dolgozni megyek s fődolog, hogy ne háborgasson senki.

S ruganyos léptekkel elérte szobáját, ahol egész vegyműhelyt létesített, és a hová bezárkózott. Oda másnak bemenni szigorúan meg volt tiltva. Itt aztán átadta magát speciális kutatásainak, melyekről senkivel sem beszélt. Mindjárt hallani is lehetett mozsártörőjének szabályos, lassú kopogását.

- Nos, mondá Clotilde mosolyogva, újra bevonult ördögkonyhájába, mint ahogy nagymama szokta mondani.t

Aztán hozzáfogott a sövényrózsa-ág megszokott másolásához. matematikai pontossággal körvonalozta rajzát, eltalálta a violaszínű, sárgásan tarkázott szirmok valódi színét, egészen a színtelenség legkényesebb árnyalatáig.

- Ah, - mormogta magában Mártha, visszaülve a földre, hogy a karosszék foldozását folytassa, - mily szerencsétlenség, hogy ily szent ember így elveszíti lelki üdvösségét. Valóságos arany a szíve, szájától is megvonná az utolsó falatot. Mindamellett oly derült, mindig jókedvű, mindig víg, csupa áldás a háznál. Valóságos bűn, hogy nem akar Istennel kibékülni. Nemde, kedves kisasszony, rá kellene szorítanunk!?

Clotilde meglepődött, hogy egyszerre ily hosszasan hallotta beszélni s komoly arccal, helyeslőleg mondá:

- Bizonyára, Márthám, ezt megfogadjuk. Rá fogjuk őt kényszeríteni.

Újra csend állott be, midőn egyszerre a kapu alatti csengő megszólalt. Azért alkalmazták, hogy e hármójuknak igen is tágas házban, figyelmeztetve legyenek a jövő-menőkre. A szolgáló meglepődöttnek látszott és tompa hangon zsörtölődni kezdett:

- Vajon ki vetődik erre e tikkasztó hőségben?

- Félicité nagyasszony!

Az öreg Rougon nagyasszony lépett be. Nyolcvan éves korát meghazudtoló, fiatallányos könnyedséggel haladt fel a lépcsőkön, s még mindig cingár, barnaszínű, sovány tücsökhöz hasonlított, mint azelőtt. Most igen előkelő megjelenést kölcsönzött neki fekete selyemruhája, s hátulról, finom növésű termeténél fogva, még valami szerelmetes, hódítani vágyó, gyönyört hajhászó nőnek lehetett volna tartani. Szembe nézve, száraz arcával szemeiben még ott égett az ifjú tűz, s még kedves mosollyal tudott nevetni az emberre, ha kedve tartotta.

- Hogyan, te vagy az nagymama? - kiáltott fel Clotilde elébe sietve. - De hisz majd megsülhettél ebben a rettenetes melegben!

Félicité homlokon csókolta, s nevetni kezdett.

- Oh, én szeretem a napsugarat.

Aztán gyors, apró léptekkel az ablakhoz tipegett, s egyet fordított a faablakok kilincsein.

- Nyissatok fel egy kicsit! oly szomorú így a sötétben élni. Én mindig beengedem sütni a napot.

Az ablaknyíláson az izzó napsugárcsóvával, táncoló parázs-szemerkék szikrái lövelltek be. S kinn a violaszínű, tűzbe borult eget lehetett látni, a perzselő hőben kiaszott messze tájékot, mintegy halotti álomba merülve az izzó égbúra pusztító tűzkemencéjében, míg jobbra, a rózsaszínű visszfényben égő háztetők fölött a Saint-Saturnin dóm csont-fehérségű, arany-csúcsú tornya meredt az ég felé ez izzó, vakitó világitásban.

- Igen, - folytatta Félicité, mindjárt indulok is Tulettes-be és csak azért jöttem, hogy megtudjam, Károly itt van-e, magammal akarom vinni. De látom, hogy nincsen itt, tehát máskorra hagyom.

S míg látogatásának így ürügyet keresett, kutató, fürkésző szemei mindenütt körüljártak. Aztán rátért Pascal fiára, midőn a mozsártörő egyhangú, ritmikus ütéseit meghallotta, melyek csak nem akartak szűnni a szomszédos szobában.

- Ah, még mindig ördög-konyhájában van, ne háborgassátok, nincs is véle semmi beszélni valóm.

Mártha ezalatt újra hozzáfogott a karosszék foldozásához, fejével bólintott, minthogy kijelentve, hogy semmi kedve sincs a mestert háborgatni és újult csend állott be, míg Clotilde egy vászondarabbal megtörölte festékes ujjacskáit és Félicité kutató arccal tipegett fel s alá a szobában. Már jó két év óta, Rougon asszony özvegy volt. Férje, aki annyira elhízott, hogy szuszogni s mozdulni se tudott többet, úgy elrontotta a gyomrát, hogy megfulladt ezernyolcszázhetven szeptember harmadikán, az nap éjjelén, midőn a sedani katasztrófáról értesült. Mintha amaz uralom összeomlása, melynek egyik alapítója volt és ami úgy hízelgett hiúságának, őt is magával sodorta volna. Azért Félicité úgy tetette magát, hogy nem akar többé a politikával törődni, s úgy élt ezután, mint egy trónjáról visszavonult királyné. Tudta mindenki, hogy a Rougon-család mentette meg Plassanst az anarchiától, a mennyiben diadalra juttatta a december másodiki államcsínyt, s néhány évvel később újra meghódították, midőn a legitimista és köztársasági képviselőjelölt ellenében, bonapartista követet küldtek a parlamentbe. A háború beálltáig, a császári uralom ott oly közmegelégedéssel tartotta meg mindenhatóságát, hogy a népszavazás alkalmával túlnyomó, legyőzhetetlen többséget kapott. A harcos idők vészes esélyei következtében, a város aztán újra forradalmi párti lett, a Saint-Marc negyed visszahanyatlott alattomos royalista ármánykodásaiba; míg az ó- és új város liberális képviselőt küldött a kamarába, akik határozatlan orleanisztikus hajlamok közt ingadozva, minden percben hajlandók lettek volna a köztársasághoz átpártolni, ha az jut kormányra diadalmasan. Azért nem érdeklődött Félicité többé a politika iránt és megelégedett azzal, hogy a bukott kormányforma trónvesztett királynőjeként szerepelhetett.

Ez azért előkelő állás volt, mely köré egész melankolikus költészet szövődött. Tizennyolc éven át ő uralkodott. Két szalonjának legendái, ama sárga díszítésűé, melyben az államcsíny érlelődött, és ama zöldé, mely azt a semleges területet képviselte, ahol dűlőre jutott Plassans meghódítása, megszépültek a letűnt korszakok tovahömpölygésén régiségük zománcában. Azonkívül még igen gazdag is volt. Méltóságos magatartásúnak találták bukásában, mely se zokszót, se panaszt nem fakasztott ajkán, s nyolcvan éves életterhével együtt annyi mohó élvvágyat, annyi utálatos fondorlatot, s ezeknek oly mértéktelen, óriási kitombolását halmozta fel, hogy fenségessé vált a romlottságban. Egyedüli gyönyörét vagyonának és letűnt uralkodása fényének élvezetében lelte s egyedüli szenvedélye az maradt, hagy családjának történetét tisztán óvhassa meg s mindazt eltávolítsa róla, mi emberöltőkön át bemocskolhatta.

Gőgje, mely ama két hőstettből táplálkozott, melyről a lakosok még most is beszéltek, féltékeny gonddal őrködött családja története felett. El volt határozva, hogy semmi mást fent nem hagy, mint ama szép bizonyítékokat, mint ama büszke legendákat, melyek hatása alatt, ha a városon átsétált, úgy köszöntek neki, mint valami bukott fenségnek.

Odament a szoba ajtajához, hogy a mozsártörő kopogását megfigyelje. Aztán gondtól aggályossá ráncolódó homlokkal, Clotilde-hoz közeledett.

- Mit gyárthat, Istenkém!? Tudod, hogy ezzel az új szerrel csak magának árt leginkább. Mesélték, hogy a múltkor megint majdnem megölte egy betegét.

- Oh, nagymama, - méltatlankodott a fiatal leány!

De már elemében volt.

- Igen, igen, teljesen úgy van, azok a jó asszonyok még egész más dolgokat is beszélnek róla. Csak kérdeznéd meg őket ott külvárosi fészkeikben. Azt mondják, hullacsontokat tör porrá újszülöttek vérében.

Most aztán már Mártha maga is tiltakozott, Clotilde meg mélyen sértve érezte magát szerető ragaszkodásában.

- Oh, nagymama, ne ismételd ezeket az utálatos, szörnyű mendemondákat mesteremről, kinek oly nemes és nagy szíve van és csak az emberiség boldogitására törekszik.

Aztán, midőn látta, hogy mindketten méltatlankodnak, észrevette, hogy nagyon elvetette a sulykot és hízelgésre fogta a dolgot.

- De kis cicuskám, nem én mondom ezeket a rettenetes dolgokat. Én csak ismétlem a városszerte kerengő ostobaságokat, hogy megértsed, mily rosszul teszi Pascal, ha számba sem veszi a nagy tömeg véleményét. Ő azt hiszi, hogy valami új gyógyszert fedezett fel. Mi sem könnyebb ennél, sőt megengedem, hogy meg is gyógyíthat vele mindenkit, mint ahogy reméli. De mért burkolódzik e titokzatos viselkedés köntösébe, mért nem hirdeti fennhangon, nyíltan, főleg mért kísérli meg mindezt a főváros és vidék csőcselékén, a helyett, hogy a város előkelő emberein végezné szembeötlő gyógyításait, amelyek becsületére válnának. Látod, cicám, a te nagybátyád soh’se cselekedett úgy, mint más rendes ember.

Fájdalmasan, mélyített hangon mondá mindezt, s tompította beszédjét, hogy hatásosan tárja ki szívének e sebét.

- Hál’ Istennek, családunk nem szűkölködik érdemes emberekben, a többi fiam megszerzi nekem az elégtételt. Nemde Jenő nagybátyád elég magas állásra tett szert. Tizenkét évig volt miniszter, majdnem király és atyád is elég milliót forgatott meg kezén - része volt elég oly nagy munkában, mely Párizst újjáteremtette! Nem is szólva Maxime fivéredről, ki oly gazdag, oly előkelő, sem Mourret Octáv unokafivéredről, ki a jelenkori kereskedelem egyik korifeusa, sem kedves Mourret abbénkról, aki valóságos szent. Nos hát, mért él Pascal, ki az ő nyomukban haladhatott volna, makacsul visszavonulva odvában, mint valami vén különc félbolond?

És amidőn a fiatal leány újra tiltakozni akart, csitító kézmozdulattal befogta ajkait:

- Nem, nem! Hadd, hogy végére jussak. Tudom, hogy Pascal nem ostoba ember, s munkái nevezetesek, s hogy az orvosi akadémiára küldött dolgai a tudósok között tekintéllyé avatták. De azzal szemben, a miről én álmodoztam számára - mit nyomhat mindez a latban? Az egész város előkelőinek bizalmát, érdemrendet, nagy vagyont, minden kitüntetést, egyszóval a családi nevéhez méltó állást kellett volna nékie megszereznie. Látod, galambom, ez az, ami panaszt fakaszt ajkamon, ő nem húzódik családjához, nem, s nem is akar hozzá tartozni. Szavamra mondom, már gyermekkorában kakukkfiúnak néztem s kérdtem, hogy honnan származhat hozzánk, mert nem a mienk. ...Én mindent a családomért áldoztam fel s darabokra tépetném magam annak nagyságáért és örök dicsőségéért.

Kicsiny alakját büszke tartásúvá egyenesitette, mintegy magasabbnak tűnt fel e nagyzási gyönyör és e családi hiúsága érzetében, mely életének egyetlen szenvedélye volt. amint így felhevülve folytatá izgatott tipegését, egyszerre, mintha villanyütés érte volna, megrázkódott, midőn észrevette a földön a „Temps”-nak ama számát, melyet Pascal eldobott, miután kivágta belőle a Saccard aktacsomójába helyezett újságszeletet és a lap közepén tátongó űr látása kétségkívül mindent megfejtett előtte, mert azonnal megállott, aztán leült egy székre, mintha végre kiszimatolta volna azt, amit tudni akart.

- Atyádat az „Époque” igazgatójának nevezték ki - mondá hírtelen, minden átmenet nélkül.

- Igen, - mondá Clotilde nyugodt hangon, - az újságban állt, mondta a mester.

Nyugtalan figyelemmel mérte Félicité végig, mert Saccardnak eme kineveztetése, a köztársasághoz való átpártolása előtte valami szörnyű dolognak tűnt fel. A császárság bukása után újra vissza mert jönni Franciaországba, bár elitélték, mint a „Banque Universelle” volt igazgatóját, amely bank összeomlása a kormánybukást készítette elő. Finom szövésű ármányok folytán új befolyásokra kelletett, hogy szert tegyen, hogy újra gyökeret verhetett így tekintélye.

Nemcsak hogy kegyelmet kapott, de mint mozgató erő újra az ügyek élére állott, a hírlapírás központjába sodortatva, százszálú összeköttetések bogát tartva kezében. És Félicité lelkében újra felelevenedtek azon összekoccanások, melyek Saccard és Jenő között lefolytak, kit az előbbi oly gyakran kompromittált s kit most a dolgok gúnyos fordulata folytán, talán épen ő fog pártfogolni, most, midőn az egykori miniszter egyszerű képviselőnél nem egyéb. Jenő ugyanis most csak arra az egyedüli szerepre szorítkozott, hogy bukott császár urát oly makacssággal védelmezze a parlamentben, mint ahogy anyja családjukat. Félicité még mindig vakon engedelmeskedett legidősebb fiának, kit bár lesújtott a villám, de azért sas volt. Saccard, bármit tett legyen is, szintén a szívéhez volt nőve fékezhetetlen sikerszomja folytán. azonkívül Maxime-ra, Clotilde bátyjára is büszke volt, aki a háború után újra bevonult a Bois de Boulogne-uti palotájába, hol a feleségétől örökölt vagyon hasznaiból élt. Eszére is tért oly ember bölcsességével, a kit már velőkig támadt meg a fenyegető paralízis.

- Az „Époque” igazgatója - ismétlé Félicité, - valóságos miniszteri állás. Igaz, elfelejtettem megmondani, írtam bátyádnak, rá akarom bírni, hogy látogasson meg bennünket. Ez szórakoztatni fogja és jót is tesz majd neki. Aztán itt van szegény fia, Károly...

Nem folytatta. Ez is egyik vérző sebe volt, mert Károly Maxime-nak egy cselédtől származó, törvénytelen, hülye fia volt, még tizenhétéves korából, aki most mint tizenötéves gyermek Plassans-ban élt, ide-oda látogatva el, mindannyiok terhére.

Félicité egy percig várt, megjegyzést, közbeszólást remélt Clotildetól hallani, hogy oda lyukadhasson ki, a hova akart. Midőn látta, hogy ez őt nem érdekli, hanem az íróasztalon heverő papírokat szedi rendbe, egy futó pillantást vetve a karosszéken dolgozó Márthára, maga pendítette meg szándokát.

- Tehát nagybátyád kivágta ezt a cikket a Temps-ból?

Clotilde nyugodtan mosolygott.

- Igen, a mester azt is aktái közé sorozta. Mennyi jegyzetet hord ott össze, a születések, halálozások, az élet legkisebb esélyeiről szóló hírek mind, mind oda vándorolnak. És a mi családfánk, a mi híres családfánknak a rajza is megvan ott, a melynek gallyait hűségesen számon tartja.

Az öreg Rougonné szemei fellángoltak. Merően a fiatal leányra szegezte tekintetét.

- És te ismered ezeket az akta-csomókat?

- Oh nem, nagymama, ő soh’sem beszél róluk s meg is tiltotta, hogy hozzájuk nyuljak.

De Félicité előtt ez hihetetlen volt.

- Hiszen kezeid között vannak, el kelletett, hogy olvasd azokat!

Clotilde nyugodt, nyílt szívű modorában újra elmosolyodott:

- Nem, ha a mester valamitől eltilt, megvannak az okai rá és én szót fogadok.

- Nos hát, gyermekem, kiáltá hevesen Félicité, szenvedélyétől elragadtatva, te, aki oly nagy mérvben bírod Pascal szeretetét, s kinek a szavára hallgatna, neked könyörögnöd kellene, hogy égessen el mindent; mert ha megtalálna halni, és ezeket a rettenetes dolgokat, melyeket őriz, megtalálnák, mind meg lennénk becstelenítve.

Oh, ezek az irtózatos akta-csomók; maga előtt látta őket éjjelente, lidércnyomásaiban. Tüzes betűkben tárták azok ki családjának igaz történeteit, lelki fogyatkozásait, ama dicsőségeiknek minden visszáját, melyet holt őseivel együtt szeretett volna mindörökre eltemetni. Tudta, hogyan támadt az orvosnak az öröklési teóriáról megkezdett nagy tanulmánya óta ama gondolata, mindezeket a bizonyítékokat összetartani s hogy jutott arra a gondolatra, hogy saját családját veszi tanulmányalapul, ama tipikus esetektől meglepődötten, melyeket abban megfigyelt s melyek az általa felfedezett törvények igazságát látszottak bizonyítani. Nem volt-e ez egészen természetes kínálkozó tere megfigyeléseinek, mely önként tárult fel előtte, a melynek minden részletét alaposan ismerhette? És a tudós nemtörődi közönyösséggel harminc év óta a legbizalmasabb dolgokat gyűjtötte össze, mindent összegezett és osztályozott, és felállította a Rougon-Macquart családnak azt a származási fáját, melyhez e vaskos iratcsomók a bizonyítékok commentárjait nyújtották.

- Igen, igen, - folytatá Rougonné hevesen, - a tűzbe mindezen haszontalan papírokkal, melyek minket bemocskolnának!

E percben, midőn a cseléd felemelkedett, hogy kimenjen, látva, mily fordulatot vesz a beszélgetés, Félicité hírtelen gyors mozdulattal visszatartotta:

- Nem, nem, Mártha, maradjon csak, maradjon, maga itt nem fölösleges, minthogy most a családhoz tartozik.

Aztán éles, sziszegő hangon folytatá:

- Egy halmaz hamisság az egész, pletyka, mindama hazugságok összesége, melyeket hajdani diadalaink miatt feldühödt ellenségeink reánk tajtékzottak. Gondold meg ezt, gyermekem! Ránk, apádra, anyádra, fivéredre, reám ennyi borzalmas dolgot összehordani.

- Borzalmas dolgokat, nagyanya? Hogy tudod te ezt?

Pillanatra megzavarodott!

- Hadd! sejtem azt... Melyik családban nem fordulnak elő oly szerencsétlenségek, melyeket félre lehet magyarázni. így mindnyájunk dédanyja, a tiszteletreméltó Dide néne, ki a te dédanyád is, nem él-e már huszonegy év óta Tulettes-ben, az őrültek házában? Ha az Úristen egyrészről abban a kegyben részesítette őt, hogy százhét évet engedett neki elérni, másrészt azt a kegyetlen csapást mérte rá, hogy megfosztotta eszétől. Ez bizony nem szégyen! Hanem ami kétségbe ejti, az, hogy most azt mondják, hogy mindnyájan bolondok vagyunk. Vagy nézd, itt van Macquart nagybátyád, róla is mily sajnálatos híreket terjesztettek. Hisz nem mondom, hogy Macquart nem követett el nagy hibákat, de nem folytat-e most tisztességes életmódot kis tulettes-i birtokán, alig két lépésnyire szerencsétlen dédanyánktól, aki felett jó fiúként őrködik. És most, hogy utolsó példámat hozzam fel, a te Maxime fivéred szintén nagy hibát követett el, hogy ez a szegény kis fia született egy szolgálótól, valamint az sem tagadható, hogy e szánandó gyermek elméje zavarodott. Sebaj! De gyönyörűségedre fog-e neked szolgálni, ha elbeszélik neked, hogy unokafivéred elfajult, hogy ime, három emberöltő múlva, újra felidézi Dide nénéd sorsának rémeit, annak a szeretett asszonynak megháborodását, a kihez mi gyakran elvezetjük és a kinél ő oly jól érzi magát? Nem, nem, hisz akkor már család se léteznék több, ha mindent ily éles világitásba helyeznénk és az egyiknek s másiknak az idegeit vizsgálnók? Hisz akkor undorodnunk kellene az élettől?

Clotilde hosszú fekete blúzában előtte állva, figyelmesen hallgatta szavait. Elkomolyodott, szemeit lesütötte, karjai ellankadtak. Rövid csend állt be, aztán lassan mondá:

- Ez a tudomány, nagymama.

- A tudomány, - kiáltá fel Félicité, újra fel és alá sétálva, - ugyancsak szép dolog a ti tudománytok, amely mindent megtámad, ami csak szent e föld kerekén. És sokkal előbbre lesznek-e majd, ha mindent eldöntöttek, ha megölik a tisztességet, megölik a családot, megölik az Úristent?

- Oh, ne mondja ezt nagyasszonyom, - szakítá őt félbe Mártha fájdalmasan, kinek korlátolt, szűk látókörű jámborságos szíve sajgott e szavakra. - No mondja azt, hogy a mi urunk megöli az Úristent!

- De úgy van, te szegény leány, úgy, megöli, látjátok, vallásosság szempontjából bűn, hogy így engedjük őt elkárhozni. Becsületszavamra, ti nem szeretitek őt, ti nem szeretitek. Ti ketten, kik a hit üdvét élvezhetitek, még sem tesztek semmit, hogy ő is az igaz útra térjen. Oh, és a ti helyzetetekben inkább baltacsapásokkal vagdalnám szét azt a szekrényt, nagyszerű örömtüzet gyújtanék az Úristen ellen irányuló eme támadásokból, melyek abban fel vannak halmozva.

És a hatalmas szekrény elé dobbant, tűzben lobogó szemekkel mérte azt végig, mintha meg akarta volna ostromolni, kifosztani, megsemmisíteni, nyolcvanéves kiaszott csontjai tehetetlenségének ellenére. Aztán gúnyoló, megvető arckifejezéssel szólott:

- És ha még mindent megfejtene a tudományával!

Clotilde távolba vesző tekintettel elandalgott. S halk hangon, megfeledkezve máskettőjükről, mintegy önmagához beszélt:

- Igaz, nem tudhat mindent. Van itt lenn e földön más is. Ez az, ami bánt, ami miatt gyakran civódunk, mert nem tudok úgy mint ő a titokzatostól elvonatkozni s ez az, ami engem a kínszenvedésig nyugtalanít... Itt lenn, minden ami forrong, ami működik, az árnyak világától való borzongásban... minden kikutathatatlan, ismeretlen erő...

Hangja fokonként halkult és érthetetlen susogássá vált.

Aztán az elkomorodó arcú Mártha is hozzászólott:

- Hátha mégis igaz, kisasszony, hogy az úr elkárhozik e csúf papírosok miatt. Mondja, és mi ezt így hagyjuk?

- Én, lássa, ha nekem azt mondaná, hogy dobjam le magam az emeletről, behunynám a szememet és megtenném, mert tudom, hogy mind igaz, amit mond. De az üdvösségeért, ha tehetnék valamit, akarata ellen is megtenném. Mindenáron rákényszeríteném, mert az a gondolat, hogy nem lesz velünk a mennyországban, elviselhetetlen.

- Helyes, lányom, - hagyta jóvá Félicité, - maga legalább ésszel szereti gazdáját.

Kettejük között Clotilde volt, aki még ingadozott. Mert nála a hit nem hódolt meg a dogma stricte, szigorú szabályai merevségének, és vallásos érzelme nem szentségtelenült meg a paradicsomban való reménykedéstől, annak anyagi gyönyöröket nyújtó túlvilágától, ahol az ember feltalálja az övéit. Nála a hit egy fönségesebb világ utáni vágyban nyilatkozott meg, mint ama biztos meggyőződés, hogy a mérhetetlen világ nem végződik az érzékinél, hogy van egy egész új, ismeretlen világ és ezzel is kell számolnunk. De nagyanyja és ez a buzgó, már oly öreg szolgáló, megingatták őt nagybátyja iránti aggódó gyöngédségében. Nem szerették-e ezek jobban, mélyebb látással és őszintébben, akik őt minden mocsok nélkül akarták látni, menten a tudós mániájától, oly tisztán, hogy a választottak között is helyet foglalhasson? Ájtatos könyvekből szedett mondatok tünedeztek fel emlékében, a rossz szellemekkel folytatott örök harcról, a túlcsigázott küzdelmek árán megtértek dicsőségéről. Ha ő fogna hozzá ehhez a szent munkához, ha neki sikerülne őt akarata ellenére megtéríteni. S folyton fokozódó ihletettség fogta el természeténél fogva is kalandos hivatásokra hajló lelkét.

- Bizonyára, - mondá végre, - nagyon örülnék, ha nem törné többé a fejét ezeknek a papírdaraboknak a felhalmozásán, hanem velünk jönne a templomba.

Rougon-né, látva azt, hogy már-már engedékenyebb, felkiáltott, hogy cselekedni kell és Mártha is latba vetette egész tekintélyét. Köréje bújtak, a fiatal lányt halk hangon tanították, mintha valami összeesküvést szőnének, melyből valami csodás jótett, isteni üdv virága sarjadna fel, s az egész házat illatos mámorba borítaná.

Mily győzelem volna, ha a doktort újra kibékítenék Istenével, mily édes tudat volna aztán így együtt élni, ugyanazon hit mennyei közösségében?

- Ugyan hát mit tegyek? - kérdé Clotilde, legyőzve, lefegyverzetten.

E percben, a csend közepette, a doktor mozsártörője újra hangosabban ütötte meg a levegőt, szabályos ütemeivel. És a győzelmes Félicité, ki épen szólani akart, nyugtalanul fordítá arra fejét és egy percig a szoba ajtajára tekintett. Aztán halkan kérdé:

- Tudod hol van a szekrény kulcsa?

Clotilde nem válaszolt, csak tiltakozó mozdulatával jelezte, mennyire megveti e tervet, hogy elárulja mesterét.

- De nagy gyermek vagy! esküszöm, hogy nem veszek el semmit. Fel se forgatok semmit, csakhogy úgy-e, mert egyedül vagyunk és Pascal ebéd előtt úgy se jön ide, meggyőződhetnénk arról, mi van bennük? Csak egy szempillantásig... becsületemre.

A fiatal lány mozdulatlanul állt, még mindig nem egyezett bele.

- Sőt lehet talán, hogy csalódni fogok, hogy semmi sem áll benne azokból a rossz dolgokból, melyekről én beszéltem.

Ez döntött. Clotilde odafutott a fiókhoz, kivette a kulcsot s ő maga zárta ki a szekrényt.

- Nesze, nagymama, ott állnak a csomagok.

Mártha is, a nélkül, hogy egy szót szólt volna, oda állt Pascal szobájának ajtajához, odatapasztva fülét, hogy a mozsártörő ütemes kopogását megfigyelhesse, míg Félicité izgatottságában, mintha lába gyökeret vert volna, csak az iratcsomókat nézte. Végre itt vannak előtte ezek a rettenetes akta-csomók, amelyek lidércnyomása megmérgezte életét, látja őket, hozzájuk nyúlhat, magával viheti s szenvedélyesen kinyújtva vézna testét, felágaskodott.

- Ah, nagyon magasan vannak - mondá - segíts, add le nekem azokat.

- Ezt már nem teszem, nagymama, végy egy széket.

Félicité egy széket tolt oda. Fürgén ráugrott, de még mindig nem érte el azokat. rendkívüli erőlködéssel sikerült felágaskodnia és úgy nyúlt fel, hogy körmével hozzáérhetett már a nagy, erős, kék papírborítékokhoz, ujjai végigsiklottak rajtuk, összeszorultak idegesen, mintegy karmolásra meggörbülten. Egyszerre egy nagyot csattant. Egy földtani alakzat, egy márványdarab volt, mely egy alsóbb polcon hevert s melyet ledöntött. A mozsártörő azonnal elhallgatott s Mártha fojtott hangon kiáltá:

- Vigyázat, itt van!

De Félicité kétségbeesésében nem hallgatott rá, nem bocsájtotta ki kezéből a csomót, midőn Pascal hírtelen belépett. Valami szerencsétlenséget sejtett a lezuhanásban s megdermedt attól, amit látott: anyját a széken állva, felnyújtott karokkal, míg Mártha félrevonult s Clotilde halotthalványan várt, a nélkül, hogy tekintetét elfordította volna. Midőn megértett mindent, maga is fehér lett, mint a vászon s rettenetes haragra lobbant.

Az öreg Rougon-né különben egy percig sem jött zavarba. Mihelyt látta, hogy kisiklott az alkalom, leugrott a székről s célzást sem tett arra, a min rajtakapták.

- Ni, te vagy! nem akartalak háborgatni! megölelni jöttem Clotilde-ot; de most már két órája, hogy itt fecsegek, szököm is már. Otthon bizonyosan várnak s azt se tudják, hova lettem. Viszontlátásra - vasárnap.

Igen jókedvüen ment el, miután még egyet mosolygott fiára, ki némán és tisztelettel hajolt meg előtte. mindig ez volt a szokott magatartása, melyet régóta elsajátított, nehogy vitatkozásra kerüljön a dolog, melytől azért félt, mert érezte, hogy kegyetlen és irtóztató lenne, ha kitörne. Ismerte őt, meg akart neki bocsátani mindent, a tudós nagy béketűrésével, aki megszámol az örökléssel, körülményekkel és életviszonyokkal. Aztán nem volt-e az anyja? Mert ama rémitő csapások ellenére is, melyeket kutatásai szívére mértek, nagy volt szívének családja iránti gyöngédsége.

Midőn anyja többé nem volt jelen, kitörő haragja Clotilde-ra zúdult. Elfordította tekintetét Mártháról, rászegezte a fiatal leányra, ki még mindig nem sütötte a földre szemét, hanem hősiesen magára vállalta tetteiért való felelősséget.

- Te! te! - mondá végre.

Megfogta a karját s úgy megszorította, hogy Clotilde felkiáltott. De Clotilde továbbra is szembe nézett vele a nélkül, hogy meghajolt volna előtte, saját egyéniségének, gondolkodásmódjának és akaraterejének fékezhetetlen érvényesülésével. Oly szép volt, oly ingerlő, oly karcsú, oly nyúlánk, fekete zubbonykájában és különösen szőke ifjúsága, nyílt homloka, finom metszésű orra, határozott hajlású álla édes, harcias bájt kölcsönözöttek ellenszegülésének.

- Te, kit én teremtettem, te, tanítványom, barátom, második énem, a kinek szívem és agyam egy részét odaadtam! Ah, igen, egészen magamnak kellett volna, hogy tartsalak, nem kellett volna engednem, hogy jobbik részed elhódítsa előlem a te ostoba Istened.

- Oh, uram, ön Istent káromol! - kiáltá Mártha - ki feléjük közeledett, hogy magára vonja ura haragjának egy részét.

De Pascal észre se látszott őt venni. Számára egyedül csak Clotilde létezett. Mintha ki lett volna cserélve, oly szenvedély izzott egész lényében, hogy fehér szakállával és hajával ellentétben, arca az ifjúságtól, a megsebzett és a kétségbeesett gyöngédség izgalmától lángolt. Még egy percig egymás szemébe néztek, a nélkül, hogy egyik vagy másik engedett volna.

- Te! te! - ismétlé reszkető hangon.

- Igen, én. Miért szeretnélek én kevésbé, mint te engem és miért ne igyekeznélek megmenteni, ha veszélyben forogsz. Hisz te is törődöl azzal, amit én hiszek, te is arra akarsz kényszeríteni, hogy úgy gondolkodjam, ahogy te?

Még eddig soh’se szegült így ellene.

- De te kis lány vagy, te nem tudsz még semmit!

- Nekem is ugyanaz a lelkem van s te se tudsz többet, mint én!

Elbocsájtotta karjait, téveteg mozdulattal tekintett az ég felé és aztán oly különös csend állott be, s e csendben mégis oly komor dolgok csirája lappangott, ama hiábavaló vitatkozásé, melytől mindketten tartózkodtak. Heves mozdulattal felszakította a középső ablaktáblát, mert már a nap lement és a terembe árnyak kezdtek hulldogálni. Aztán visszafordult.

Clotilde a szabad levegő és tér szűkségét érezve, a nyitott üdítő ablakhoz közeledett. Az izzó parázseső megszűnt, a magasból csupán a túlhevített és halványuló égnek utolsó sugárreszketése omlott szerte és az izzó földről illatos gőzök gomolyogtak fel, megbontva az üdítő esti szellőtől. A terasz alján a vasúti sínek és a pályaudvar első melléképületei tűntek szembe; aztán a nagy kopár pusztát áthasítva, fasor jelezte a Viorne fogását, melyen túl a saint-marthei dombok emelkedtek, olajfákkal beültetett vöröses földlépcsőzetek, melyeket száraz kőfalak tartottak és szomorú sötét fenyvesek koronáztak. Elhagyatott amfiteátrum volt ez, a napsugaraktól porrá égetve, téglaszínűre szikkasztva, s körvonalai feketészölden rajzolódtak az ég kékjére. Balra a Seille hegyszorosai nyíltak, hatalmas sárga kőtömegből felépítve, melyek vörösszínű földre voltak alapozva; hatalmasan állott az óriás sziklafal, merész uralkodású várfalhoz hasonlóan; míg jobbra a lassan folydogáló Viorne völgy szádájában Plassans városának színvesztett vagy rózsaszínű cserépfedelei emelkedtek fel lépcsőzetesen, régi városrészeinek szedett-vedett összevisszaságában, melyek közül hatalmas szilek zúgó koronái meredtek az ég felé. De mindezeken a Saint-Saturnin dóm tornya uralkodott, magányosan, bíztatóan, az alkonyodó nap szerteömlő aranyától bevonva ebben az órában.

- Istenem, - mondá lassan Clotilde, - minő gőgös kell, hogy legyen az az ember, aki azt hiszi, hogy mindenhez hozzányúlhat s mindent megösmerhet!

Pascal épen a székre állt, hogy meggyőződjék róla, vajon egy akta-csomó sem hiányzik, aztán felvette a márványtöredéket, feltette a polcra és erősen ráfordította a kulcsot, amit aztán zsebre vágott.

- Igen, - folytatá, - arra kell törekedni, hogy az ember mindent megösmerjen, s különösen nem szabad azon törni a fejünk, amit nem ösmerünk s amit kétségkívül soh’se fogunk megösmerni.

Mártha újra közeledett Clotilde-hoz, hogy őt támogassa és megmutassa mennyire összetartanak. És most őt is észrevette az orvos és érezte, hogy ők egy és ugyanazon hódítási ösztönben értenek egyet. Éveken át folytatott néma, hangtalan kísérleteik után, végre kitört a nyílt háború, s a tudós látta, hogy az övéi saját eszméje ellen fordulnak s rombolással fenyegetik. Nincs iszonyúbb kín, mint ha az árulást a saját házában látja maga körül az ember, ha kiforgatva, agyonbosszantva, megsemmisítve látja magát azoktól, kik szeretik s kiket viszont szeret.

Egy villanásban tűnt fel előtte e rettenetes kép.

- De hisz ti mégis szerettek engem, mindketten!

Látta, hogy szemük könnybe lábad és végtelen szomorúság fogta el e szép nap oly nyugodt, ábrándos alkonyatán. Életkedvéből eredő minden vidámsága, jósága fel volt dúlva.

- Oh kedvesem s te szegény lány, ti ezt az én boldogságomért teszitek, pedig mily boldogtalan életnek nézünk így elébe!

II. FEJEZET

Másnap Clotilde már hat órakor ébren volt. Haragot tartva hajtotta volt fejét vánkosára, duzzogott. Első érzelme szorongató kényelmetlenség volt, lappangó bánkódás és a Pascallal való kibékülés rögtöni szűkségének szomja, hogy szívéről legördüljön az a nehéz teher, mely ónsúllyal nyomta.

Élénken ugrott le ágyáról s mindkét ablakának redőnyeit feltárta. A már magasan álló nap kettős aranybárddal hasította át a szoba homályát. Ezen álmatag, piciny fészekben minden mintegy harmatos volt az ifjúság párolgó illatától; a reggeli világosság friss vidámságot lehelt mindenbe, míg a fiatal lány újra felkuporodott ágya szélére s elgondolkozott; szűk hálómellényke volt csak rajta, amely őt karcsúbbá tette, hosszú lábszárait mintegy még jobban megnyújtotta, erős sugárderekát, kerekded, habos keblét, térdeit s telt, hullámos karjait kiemelve. Nyaka, imádandó vállai csupa habos tejszínnek látszottak, fehér selyemnek, oly simának, végtelen bűbájosnak. Süldő lánykorában, tizenkettedik évétől a tizennyolcadikig, elég sokáig tűnt fel nyurga járásúnak, s úgy is kúszott fel a fákra, mintha csak fiú lett volna. Azután a nemnélküli suhancból ily bájos, szerelmetes szűzzé fejlődött.

Révedező szemeit körüljártatta a szoba falain. Bár Souleiade az utolsó században épült, valószínűleg újra bebútorozták az első császárság alatt, mert kárpitja régi indiai szövet volt, tölgyfalombok koszorúival körülvett szfinx-szobrok ábráival telehintve. Valamikor e szőnyeg élénkpiros volt, de most rózsaszínűvé fakult, határozatlan rózsaszínűvé, mely narancssárgába játszott. A két ablak és az ágy függönyei még megmaradtak, de meg kellett azokat tisztitani, amitől meg inkább megfakultak. S valóban oly különös szép volt ez az elmosódott bíbor, ez a gyenge, jóleső hajnalszín-árnyalat. Az ugyanily szövettel bevont ágy már oly régi volt, hogy más ággyal helyettesitették, melyet a szomszéd szobából hoztak át; egy másik alacsony és igen széles, császárkorabeli ággyal, mely tömör mahagónifából volt faragva, rézdíszítéssel cifrázva, s melynek négy sarokoszlopa ugyanoly szfinx-szobrokkal volt díszítve, mint a falszőnyeg. Különben a bútorzat többi része is ehhez illő volt, egy oszlopzatos masszív ajtajú szekrény, fehérmárványlapu, körpolcos almárium, hatalmas, magas állótükör, egy egyenes lábú sezlony, egyenes támlájú, lantalakú székek. Hanem egy XV. Lajos-korabeli selyem víganóból készített futószőnyeg vidorrá tette ezt a királyi ágyat, mely az ablakokkal szemközt levő fal mellett állott; egész halmaz vánkos puhává változtatta a kemény nyugágyat s két etagère, valamint egy szintén virágos, áttört selyemmel bevont asztal állottak egy fülke mélyében.

Végre Clotilde harisnyát húzott, fehér piqué fésülőköpenykét öltött magára s lábujjhegyével felkapva szürke vászonpapucsait, beszaladt öltözőszobájába, mely a másik homlokzatra nyílott. Ezt egyszerűen, kéksávos nyers házivászonnal vonatta be és nem volt abban más, mint nyers jegenyefabútorzat, tükör, két szekrény és székek.

De valóságos asszonyi kacérság finom, természetes hamva ülepedett a tárgyakra. Ez szépségével együtt fejlődve, áradt szét lényéről. dacos, fiús természete mellett, melyből egy-egy árnyalat még meg-megmaradt, szűzies alázatosság, gyöngédség töltötte el és már szerette a viszontszeretetet. Tény az, hogy szabadon fejlődött, soh’sem tanult többet az olvasásnál és írásnál, s maga sajátította el aztán magának elég széleskörű ismereteit azáltal, hogy nagybátyjának segített. Nem volt előre megállapított tanterve, hacsak az nem, hogy Clotilde szenvedélyesen szerette a természetrajzot, a minek következtében a férfi és nő természetrajza egész tisztán tárult fel előtte. De azért megőrizte szűzies hamvát, mint olyan gyümölcs, mit kéz még nem illetett; kétségkívül a szerelem inkább ösmeretlen, vallásos sejtelmének köszönhette ezt, ama mély nőies érzelmének, melynek folytán egész lényének odaadását megfékezte, hogy egykor felolvadva, megsemmisüljön abban a férfiban, a kit szeretni fog.

Feltűzte haját, bő vízben mosakodott, aztán türelmetlenségének engedve, nesztelen nyitotta ki szobájának ajtaját s lábujjhegyen akart áthatolni a tágas dolgozószobán. Az ablaktáblák még le voltak zárva, de már eleget látott, hogy bele ne ütődjék a bútorokba. Midőn a szoba másik végéhez ért, visszafojtott lélegzettel hallgatózva, hajolt oda az ajtóhoz. vajon felkelt-e már? Mit csinálhat? Tisztán kivette, hogy halk léptekkel fel és alá jár, bizonyára öltözködik. Soh’se mert abba a szobába belépni, ahol Pascal titkos munkáit végezte és a mely, mint egy szentély, zárva maradt. Szorongás fogta el arra a gondolatra, hogy Pascal itt találná, ha hírtelen kinyitná az ajtót és igen nagy zavarodottság vett rajta erőt; büszkesége is fellázadna, viszont ama vágy is felébredt benne, hogy meghódolása békeáldozatát mutassa be előtte. Egy percig oly erős volt e kibékülési hajlam, hogy közel járt a kopogáshoz. De aztán, midőn a léptek zaja az ajtóhoz közeledett, eszeveszett futásnak indult.

Nyolc óráig növekvő türelmetlenség izgatta őt. Minden percben a szobáját diszitő kandallón álló óráját nézte; empire-stílű, aranyozott bronzóra volt ez, mely határkövet ábrázolt, az alvó idő pergő álomfutásait szemlélve, melyhez hozzádől a mosolygó szerelem. Rendesen nyolc órakor lement a doktorral együtt az ebédlőbe reggelizni. Időközben gonddal felöltözködött, megfésülködött, cipőt húzott, vörös babos fehér ruháját öltve fel. Aztán, miután még egy negyedóra ideje volt, melyet valahogy agyon kelletett ütnie, régi vágya után látott s fekete dolgozózubbonyára egy chantilly csipke-imitációt varrt rá, mert nagyon is férfiasnak tartotta már azt. De amint elütötte a nyolcat, ott hagyta a munkát s lesietett.

- Egyedül fog ma reggelizni az ebédlőben, - fogadta őt Mártha nyugodtan.

- Hogy, hogy?

- Mert az úr felhívott, s a félig nyílt ajtón át adtam be neki tojásból álló reggelijét s most újra mozsarai s lombikjai között mesterkél. Nem fogjuk látni délig.

Clotilde megdöbbent, arca elsápadt, állva itta ki a tejét, magához vette a zsemlyéjét és a szolgálót a konyhába kísérte. Földszint az ebédlőn és a konyhán kívül nem volt egyéb, mint egy elhagyott nagy terem, melyben a burgonyakészletet szokták tartani. Azelőtt, még mikor a doktor betegeket fogadott, az volt a fogadó-terem, de már évek előtt szobájába vitték fel karosszékét és íróasztalát. Azon kívül még egy másik kis szobácska is volt, mely a konyhába nyílott, a vén szolgáló igen tiszta, kis szobája, diófaszekrényével és fehér függönyös kolostori ágyával.

- Azt hiszed, hogy újra folyadékai készítéséhez fogott? - kérdé Clotilde.

- Persze, hiszen tudja, hogy ekkor ételről és italról is megfeledkezik.

Aztán a fiatal lány bosszúságában, halk, sóhajos panaszba tört ki:

- Oh, Istenem! oh, Istenem!

S mialatt Mártha felment, hogy Clotilde szobáját kitakarítsa, ez levette napernyőjét az előszoba fogasáról s kétségbeesésében kiment, hogy ott künn egye meg reggeli zsemlyéjét, azt se tudva, hogy délig mihez fogjon.

Tizenhét év múlt azóta, hogy Pascal doktor elhatározta, miként újvárosi házát eladja s húszezer francért megvette Souleiade-ot. Célja az volt, hogy visszavonuljon, s több szabad levegőt s szórakozást nyújthasson a kis lánykának, kit fivére küldött Párizsból hozzá. A Souleiade a város kapui mellett fekvő, régi tekintélyes birtok volt, mely egy, az egész vidéken uralkodó dombon terült el és nagykiterjedésű szántóföldjei a folytonos eladogatás következtében, alig két hektárra apadtak, a mihez még az is hozzájárult, hogy a vasút kiépítése az utolsó művelhető földet is elnyelte. A házat magát félig lerombolta a tűzvész, a kettős-szárnyú építményből csak az egyik maradt meg, egy négyszögű épületrész, „négy-csücskű”, mint ahogy azt a Provence-ban nevezik. Öt ablaka a durva rózsaszínű zsindelyekkel kirakott homlokzatra nyílt és a doktor, ki a házat bútorokkal együtt vette meg, megelégedett a külső kerítésfalak kijavításával és kiépítésével, hogy háborítatlan otthona legyen.

Rendes körülmények között Clotilde szenvedélyesen szerette ezt a magányt, ezt a szűk birodalmat, melyet öt-tíz perc alatt bejárhatott, s mely mégis magán viselte régi letűnt nagyságának nyomait. De ezen reggelen elfojtott haraggal telt el iránta. Egy percre a terasz szélére lépett, melynek két sarkán két százados ciprus lombja zúgott, két óriási sötétzöld színű fáklya, mintegy három mértföldnyire is szétszórva zöld sugaraikat. Onnan lejtő vezetett egészen a vasútig, száraz kőfalak támasztották a vörhenyes színű talajlépcsőzetet, melyből az utolsó szőlőtőkék is kihaltak és ez óriási lépcsőzeteken csak ritka lombozatú, olaj- és mandulafasorok verhettek gyökeret. A hőség már fullasztó volt. Clotilde hosszasan nézte az apró gyíkokat, melyek a repedezett kőtáblák között, a kaporna-bokrok rostos tincsein ide-oda futkostak. Aztán mintegy bosszankodva, a tág láthatáron áthaladt a veteményes és a gyümölcsös-kerten, melynek gondozását Mártha önmagára vállalta, csak kétszer hetenként fogadva egy embert a nehezebb munkák elvégzésére. Aztán jobbra fordult, fölfelé haladt a fenyves ligetig. Kis fenyőerdő volt ez, mindaz, ami megmaradt a hajdani gyönyörű fenyőkből, melyek valamikor az egész platót beborították. De itt újra rosszul érezte magát. A száraz tűlevelek recsegtek lábai alatt, az ágak fojtó gyantaillatot leheltek. A kerítésfal mellett elhaladva, elhagyta a bejáratot is, mely a Fenouillères felé vezető ösvényre nyílt, öt percnyi távolságra Plassans első házaitól és végre felért a domb csúcsára egy óriási, húsz méter sugárnyi dombtetőre, mely egymagában elegendő volt a birtok egykori nagyságának bizonyítékául. Oh, ez az antik, kis, gömbölyű kavicsokkal kövezett, a római időkre emlékeztető dombtető és ez a terjedelmes pázsit, melyet rövid és száraz aranyszínű fű, hosszúszőrű szőnyegként borított be, minő szépen kalandozott el rajt, szaladgálva, henteregve vagy órák hosszán át hanyatt feküdve, midőn a határtalan égboltozaton a csillagok fel-feltünedeztek! újra kinyitotta ernyőjét és meglassított léptekkel haladt át a dombtetőn. Most a terasz baloldalához ért és körüljárta a birtokot. Aztán a ház mögé, a platánfák árnyékába vonult meg, melyek ezen oldalt hűvösen tartották, oda nyílt az orvos szobájának két ablaka. S Clotilde felnézett, mert abban a felvillanó reményben tévedt erre, hogy látni fogja őt, de ablakai csukva maradtak s Clotilde ezt durva sértésként érezte. Ekkor vette csak észre, hogy elfelejtette megenni a zsemlyéjét. S mélyebben a fák közé vonulva, idegesen beleharapott erős, ifjú fogazatával.

Gyönyörü kis buvóhely volt ez a régi platán ötszög, szintén egy maradványa, a Souleiade letűnt nagyságának. Ezen rengeteg törzsű óriások alá alig hatoltak fénysugarak; zöldes, kiválóan kellemes hűvösség uralkodott ott a nyár forró napjaiban is. Régente valami francia kert vonult itt el, melynek csupán puszpáng szegélyei maradtak meg, ezek kétségkívül hozzá szoktak már az árnyékhoz, mert hatalmasan elbokrosodtak. Emez árnyas zugnak legnagyobb kedvessége egy kis szökőkút volt: egyszerű régi oszloptartóba beillesztett ólomcső, melyből folyton még a legnagyobb szárazságban is ujjnyi vastagságú vízsugár lövellt fel; e sugár egy nagy mohos medencét látott el vízzel, melynek zöldes köveit alig tisztították meg minden három évben egyszer. Ha a szomszédság valamennyi kútja ki is száradt, a Souleiade megtartotta a maga vízforrását, melynek a nagy platánok százéves, agg fiai voltak. Évszázadok óta nappal, éjjel ugyanazon örök természeti törvényről dalolt eme felszökő vízsugár, bugyborékoló, kristályrezgésű dallamával.

Clotilde miután egy ideig a válláig érő puszpáng-bokrok között barangolt, hímzést hozott ki magának és lejövet a szökőkút melletti kőasztalhoz ült. Néhány kerti szék állta azt körül, mert ott itták rendesen a délebédi fekete kávéjukat. S aztán, mintha egészen munkájába merülne el, fel se nézett többé. Mégis időről-időre bepillantani látszott a fatörzseken keresztül az izzó távolba, a parázsként vakitó dombtetőre, melyre csak úgy tűzött a nap. Hosszú szempillái alól tekintete az orvos ablakáig hatolt. Senki sem mutatkozott azokban, még egy árny se tévedt ki onnan. S nagy szomorúság, keserű harag ébredt benne ama elhagyatottság miatt, melybe ama megvetése taszította, mellyel a tegnapi vita óta sújtja. S ő még oly korán kelt fel ama óhajától eltelve, hogy mindjárt kibéküljön vele. úgy hát neki az nem oly sietős, ő nem szerette, mert haragban tudott lenni vele. Lassanként elkomorodott, ellenszegülési kedve újra felébredt s elhatározta magát, hogy ő sem adja be derekát.

Tizenegy óra felé Mártha, mielőtt a villásreggelit tűzre tette volna, lejött hozzá örökös harisnyájával kezében, melyen kötögetett, mihelyt nem foglalta el a háztartási munka.

- Tudja, hogy még mindig be van zárkózva s furcsa főztjét kotyvasztja?

Clotilde vállat vont a nélkül, hogy feltekintett volna.

- Oh, kisasszony, ha elmondanám, amit róla pletykálnak. Igaza volt Félicité asszonynak mikor azt mondta, hogy van mért pirulnia; nekem, a kit itt lát maga előtt, nekem szemembe mondták, hogy ő ölte meg az öreg Boutint, emlékszik, azt a szegény öreget, aki a rángatókórt kapta meg s az úton meghalt.

Csend állott be. Aztán látva, hogy a fiatal lány még inkább elkomorul, ujjának gyors mozgását meg nem szüntetve, így folytatá:

- Én semmit sem értek hozzá, de engem dühbe hoz, amit gyárt. S maga, kisasszony, maga mit se bánja ezt a kotyvasztást?

Clotilde felhullámzó szenvedélyétől elragadtatva, hevesen felvetette fejét.

- Hallod, én nem akarok jobban hozzá érteni, mint te, de azt látom, hogy feje fölé keserűségek tornyosodnak.... Ő már nem szeret bennünket.

- Oh, kisasszony, dehogy; szeret!

- Nem, nem, nem úgy, ahogy mi szeretjük. Ha szeretne, itt lenne nálunk, a helyett, hogy ott fönn lelkét teszi tönkre, s a mi boldogságunkat veszejti el, hogy csak az egész világot megmentse.

S a két nő egyszerre nézett össze, szemeik égtek a gyöngédségtől, a féltékeny haragtól. Aztán újra a munkához fogtak, borús gondokba merülve, szótlanul.

Fent, szobájában, Pascal a legtökéletesebb öröm derűjében dolgozott. Csak tizenkét évig gyakorolta tudományát, Párizsból való visszatérése napjától, addig míg Souleiade-ra visszavonult, s megelégedett azzal a több mint százezer franccal, amit ez idő alatt keresett és eszélyesen elhelyezett; ezentúl csak kedvenc tanulmányának szentelte magát, csak ama kis klienturáját tartva meg jó barátai köréből; kikhez soh’se vonakodott elmenni, a kiknek ezért számlát sem küldött. Ha fizették, bedobta a pénzt íróasztala fiókjába. Azt zsebpénzül tekintette, szeszélyei és kísérletezései fedezésére, ama évjáradékán kívül, melyből meg tudott élni. Nevetett különcködése ama hírein, melyet magaviseletével szerzett, csak tudományos kutatásai között érezte magát boldognak, midőn kedvenc témáival foglalkozhatott, melyeken szenvedéllyel csüggött. Sokan meglepődtek, hogy ez a tudós, az ő túlélénk képzelődéstől megrontott lángeszével Plassansban, e zugvárosban maradt, mely nem igen nyújthatta neki kutatásaihoz a szűkséges eszközöket. De ő elfogadhatóan magyarázta mindazon előnyöket, melyeket e hely nyújtott. A csöndes félreeső magányt, az öröklési teóriára vonatkozó folytonos kutatásának senki által nem gyanított terét, mely elméletén alapult kedvenc tanulmánya; mindezt megtalálta e vidéki zugban, ahol minden családot ösmert s ahol két-három nemzedéken át a legtitkosabb lelki jelenségek sem kerülhették el figyelmét. Másrészt a tenger is igen közel volt, hová majdnem minden szép időszakban ellátogatott, hogy tanulmányozza az életet, azt a végnélküli szaporodást, mellyel a lét eme nagy kiterjedésű vizek mélyén fejlődve pezsdül s gyarapszik. S végre ott volt a plassansi kórház boncterme, melyet majdnem csak ő látogatott egyedül s melyből már több mint húsz év óta az ösmeretlen holttestek mind az ő bonckése alá kerültek. Különben is igen szerény volt; hosszas ösmeretlenség homályába burkolta őt bátortalan félénksége s megelégedett azzal, hogy néhány volt tanárával s néhány jó barátjával levelezhetett ama jeles értekezések érdekében, melyeket időről-időre az orvosi akadémiának küldött. Minden sikert hajhászó nagyravágyás hiányzott belőle.

Az, ami Pascal doktort kezdetben az öröklődés tanának kutatására ösztönözte, a nemzés tanulmányozása volt.

Mint mindig, úgy most is a véletlen játszotta a főszerepet itt is, miután a viselős nők hulláinak egész sorozatát játszotta kezére, egy kolera-járvány alkalmával. Későbben, hogy adatainak hiányosságát pótolja, a halálozásokat is tanulmánya tárgyává tette, hogy az embrió képződésnek, a fejlődő foetusnak az anyaméhben napról-napra folytatott életének megismeréséhez eljusson és így aztán a legtisztább és leghatározottabb megfigyelések sorozatát állíthatta fel. E perctől fogva a fogantatás és minden fejlődés kezdetének ingerlő titka ösztönözte lelkét a megoldásra. Miért és hogyan jő létre az új lény? Mik az élet törvényei, mindazon milliárd lényé, melyeknek összesége a világot alkotja? Nem szorítkozott többé a hullákra boncolásait az élő emberekre terjesztette ki; a betegei körében tapasztalt állandó tények lepték meg és saját családját is megfigyelése tárgyává tette. Legtöbb tapasztalatait innen merítette aztán, hiszen a kóresetek a legszembeötlőbb teljességbe itt domborodtak ki. Ettől fogva ugyanoly mérvben, amint a tények halmozódtak és csoportosultak jegyzeteiben az öröklődés azon általános elmélete épült fel, mely mindezeknek kulcsául szolgálhatott.

Nehéz probléma volt ez, melynek megfejtésén évek óta töprengett. Két elvből indul ki, az újalakulások és az utánzási ösztön elveiből. Az egyik elv az öröklődés elve volt, azaz a lények reprodukciója a hasonlóság uralma folytán; a másik az újalakulatok elve, azaz a lények reprodukciója az eltérések folytán. Az öröklődésre nézve csak négy esetet állított fel: I. A közvetlen öröklődést: az apának és az anyának visszatükrözését a gyermek fizikai és morális természetében. II. A közvetett öröklődést: a rokonok, nagybátyák és nagynénék visszatükröződését. III. A visszafejlődő öröklődést: az ősök visszatükröződését két vagy több nemzedéknyi időközben, végre IV. a befolyások öröklődését, azaz a megelőző részesek képviseletét olyformán, hogy egy első férfi adja meg az öröklődés színezetét, olyformán, hogy bár semmi része sincsen az átöröklődő tulajdonságokban, de előkészítője, előmunkálója a következő valódi átöröklődő fogantatásoknak. Ami az újalakulást illeti, az nem volt szerinte más, mint az új, illetőleg újnak látszó lény, melyben a szülők fizikai és erkölcsi egyéniségei egybeolvadnak, a nélkül, hogy az egyik vagy másik egyéniségének nyoma is találtatnék benne. Itt aztán újra fixírozta ezt a két kifejezést: öröklődés és újalakulat s ezeket ismét két alosztályra bontotta; az öröklődésnél két esetet különböztetve meg. Az atya vagy az anya egyéniségének határozottabb vagy határozatlan kiválását az egyik vagy másik egyéni fölényét, vagy pedig a két szülő egyéniségének elegyülését. Ez utóbbi ismét három alakot ölthetett, úgymint: összeforrást, egyesülést, vagy pedig a kiválásnak ketté oszlását, a legrosszabb árnyalattól - a tökélyig. Az újalakulatokra nézve csak egy eset volt lehetséges: a tökéletes, az úgynevezett vegytani vegyülés, melynek szabálya szerint két test egymással úgy egyesül, hogy mindegyikétől teljesen eltérő új harmadik jő létre. Ez volt az antropológiából, a zoológiából, a pomológiából és a kertészetből szerzett megfigyelései jelentékeny halmazának az összefoglalása. A nehézség ám ott kezdődött, ahol arról volt szó, hogy ezen analízis folytán létrehívott sokszori tények fennforgásával megalkossa belőlük a szintézist, levezesse belőlük azon elméletet, mely mindennek magyarázatául szolgáljon. Itt azután a hipotézis örökké ingó talaján találta magát, melyet bár minden új felfedezés átalakit, bárha az ember szükségképpeni következtetési hajlama folytán nem is tud tartózkodni attól, hogy ezen problémákra csakugyan találjon megfejtést. Mindamellett elég fennkölt volt szelleme ahhoz, hogy ezen problémát meghagyja problémának. Így ő a Darwin-elmélet bimbócskájától - a pangenésisétől - Hackel perigenesiséig haladt el. Aztán felvillant agyában az az elmélet is, amelyet Weissmann volt hivatva később diadalra juttatni; megállapodott egy végtelen finom összetételű anyag, a csíraplazma eszméjénél, melynek egy része minden új lényben tartalékban marad, hogy így változatlanul és megmásíthatatlanul átadassék nemzedékről nemzedékre.

Ez látszólag mindent megmagyarázott, de minő végtelensége a titokzatosságnak maradt még hátra, a hasonlatosságok ama világában, amelyet a spermatozoid és az ovule szolgáltattak, midőn már az emberi szem nem különböztet meg semmit, még a górcső legerősebb nagyítása mellett sem? És a mellett el volt készülve arra is, hogy elmélete egy nap összeomlik. Csak annyiban elégedett meg vele, hogy ideiglenes magyarázata volt, mely a kérdés aktuális állapotára nézve kielégítette az életről való szünetlen kutatásában, melynek ősforrása, a buggyanása előtt örökre kikutathatatlannak látszott. Oh, ez az öröklés, mily forrása ez reá nézve a végtelen elmélkedéseknek! A váratlan, a csodás, nem onnan ered-e, hogy a hasonlatosság szülők és gyermekek között nem teljes, nem matematikai pontosságú? Először családja számára állította fel, a logikusan fejlesztett családfát, ahol a befolyás részességét nemzedékről-nemzedékre apai és anyai rész szerint felosztotta. De az élő valóság majdnem minden esetben meghazudtolta az elméletét. Az öröklés, ahelyett hogy hasonlatosságra vezetne, nem egyéb mint törekvés a hasonlatosság felé, melyet a körülmények és a miliő megakadályoznak. Végre egy elmélethez jutott, amit ő a sejtek koraszültsége hipotézisének nevezett.

Az élet szerinte nem egyéb, mint mozgás. Az öröklődés a tovább adott mozgás lévén, a sejtek egymásból való szaporodásukban egymást elnyomták, egymáshoz ütődtek, elhelyezkedtek, mindegyik az öröklődésre való törekvést akarva érvényesíteni; úgy, hogy eme küzdelem közepett a gyengébb sejteket elnyomták s a végeredmény alkalmával jelentékeny zavarok, s teljesen különböző szervek és szervezetek jöttek létre. Az újjáalakulatok, a természet folytonos alkotó és divináló ereje folytán nem innen erednek-e, nem volt ő maga is azért annyira különböző szüleitől, mert az ily befolyások esélyeinek volt kitéve? Vagy inkább az álcázott öröklődésnek tudja be ezt, melyben ő is hitt egy percig? Mert minden családfának vannak oly gyökerei, melyek az egész emberiség főgyökeréig nyúlnak, egészen az első emberig, úgy, hogy nem származhatunk egyetlen őstől, hanem mindig hasonlíthatunk egy még régibb ismeretlen ősre. Mégis kételkedett az atavizmusban, a közvetlen öröklődésben. Az ő véleménye az volt, a saját családjából merített különös példák ellenére is, hogy a hasonlatosságnak két-három nemzedék folyamán a közbejött esélyek folytán ezer meg ezer lehetséges kombinációt kell szűkségképen eredményeznie. Szerinte tehát az öröklődés folytonos létképződés volt; egy állandó átalakulás ez átszármaztatott léttörekvésben, ez átruházott hatalomban, ebben a megrázkódtatásban, mely az anyagba életet lehel ami tulajdonképpen maga az élet. - És most a kérdések oly sokszerűsége tárult fel előtte. Van-e fizikai és szellemi haladás a korszakok láncolatában? Izmosodik-e az agy, a fejlődő tudományokkal való foglalkozás folytán? Lehet-e idővel a boldogságnak és az elmebeli erőnek nagyobb tökélyére számitani? Aztán pedig speciális problémái keletkeztek. Többek között különösen egy, melynek titka fölöttébb ingerelte: hogyan fejlődik a fiú és hogyan fejlődik a leány? Nem fognak-e sohasem oda jutni, hogy tudományosan előre lássák a nemet vagy legalább magyarázatát adják? E tárgyról irt is egy nagyon érdekes értekezést, mely tömve volt oly tényekkel, melyek egészükben véve ama teljes tudatlanságra vezettek, melynek homályát még legszívósabb kutatásai sem voltak képesek eloszlatni. kétségkívül az öröklődés csak azért lelkesítette őt annyira, mert homályos, széles látkörű és kifürkészhetetlen volt, mint minden még gyermekkorát élő tudomány, melyben csak a képzelet uralkodik. Végre egy hosszú tanulmány a tüdősorvadás öröklődéséről fölkeltette volt benne a gyógykezelő orvos ingadozó hitét és ama nemes, de oktalan reménybe lovalta magát, hogy felújítja az emberiséget.