Ashton nagypapinak –
a némaságban még most is hallom a trombitád

AZ ÖT DARAJA REND

MWILI RENDJE • a Test rendje

AKILI RENDJE • az Elme rendje

MAISHA RENDJE • az Élet rendje

KUPAMBANA RENDJE • a Harc rendje

UFUNDI RENDJE • a Mesterség rendje

ELSŐ RÉSZ

A HANGTALAN HANGYA
TÚLÉLI A KACAGÓ HIÉNÁT

KIMONDATLAN DOLGOK

BINTI

A pirkadat előtti törékeny órákban rémek uralkodnak ezen a városon.

Elhaló ütem verdes a mellkasomban, akár egy kecskebőr dob, amint kitapogatom az oldalamon viselt tőrt. Egyszerű kis fegyver, apró és kidolgozatlan, mégis megnyugvást merítek a súlyából, a faragott markolat ívelt fájából. Fejem felett koszos feketék és kékek a felhők, terhesek az esőtől és erőszaktól. Mennydörgő robajjal adnak hangot elégedetlenségüknek. Tudják, mit tervezek.

Zord tekintetük máris elítél.

Szandálom beszippantja a latyakot, ahogy átkelek Lkossa útjain. Kísértést érzek, hogy lerúgjam és mezítláb folytassam, mégsem teszem. Nincs másik szandálom, és a pótlása olyan fényűzés lenne, amelyet nem engedhetek meg magamnak. Minden lucskos léptem bizonytalan, s azon tűnődöm, jobb lenne visszafordulni, mielőtt még elkapnak és megbüntetnek, de késő éjjel falánk jószág az idő – felemészt minden gondolatot, nem hagy helyet a kételynek. Elnyújtom lépteimet.

Mozgásban kell maradnom.

Menet közben mindkét oldalt vályogépületek tornyosulnak fölém, oszló hús, rothadó gyümölcs és trágya együttes bűze fojtogat. Minden egyre elhanyagoltabb, ahogy bemerészkedem a Chafu negyed gyomrába. Megesküdnék rá, hogy a falba vágott ablakok üres, kifejezéstelen szemekként követnek, figyelik haladásom a velem mozgó felhők alatt. Messzebb örökzöld fenyők csúcsai emelkednek a város legmagasabb építményei fölé, hogy emlékeztessenek rá, milyen közel kerültem a Nagy Dzsungelhez és legendáihoz, de ezen sem időzhetek el. Most nem.

Megkerülök egy rühes macskát, s amint átkelek a negyed egyik félhomályos keresztútján, megérzek valamit a talpam alatt: egy összegyűrt pergament, tele égszínkék írásjelekkel. A tinta színe jellegzetes, csakis azokon az iratokon használják, amelyek a város templomából kerülnek ki – abból a templomból, ahol az én fajtám már nem imádkozhat. Ösztöneim figyelmeztetnek, hogy ne olvassam el, mi áll a pergamenen, mégis felveszem, és bizonytalan kézzel széthajtogatom. A sár foltokban eláztatta, középütt mégis tisztán látni a képet.

A kislány, aki farkasszemet néz velem, nyolcéves éppúgy lehet, mint tizenkettő; lehetetlen megmondani. A hevenyészett, kék tintával készült vázlatrajzon sötét és óvatos a tekintete, egész arca betegesen sovány. Portréja felett egyetlen vastag betűs szó olvasható: KÖRÖZVÉNY. Alatta még több elmosódott és kapkodva odafirkantott szó.

DARAJALÁNY

Leírás: fekete haj, barna vagy fekete szem

Kora: ismeretlen

Magassága: 123 cm

Súlya: 23-27 kg

Körözés oka: törvénytelen cselekedet

Megjegyzés: elfogása esetén 500 shaba pénzjutalmat fizetünk

Tekintetemet azonnal a törvénytelen cselekedet vonzza magára. Új érzések rajzanak a gyomrom mélyén, duruzsolnak egyre hangosabban, miközben engedem, hogy a pergamen kicsusszanjon az ujjaim közül és visszahulljon a sárba. Kényszerítem magam, hogy nevet adjak mindnek, és kitépdessem őket, mint egy pitypang bóbitáit. A szorongás árad ki legelőször a pórusaimból, de nyomában máris ott a félelem, a megbánás, végül pedig a bűntudat. Addig harapdálom ajkaimat, amíg számban nem érzem a vér fémes ízét.

A bűntudat is olyan fényűzés, amit nem engedhetek meg magamnak.

Újra tőröm után nyúlok, és hüvelykemmel addig cirógatom a markolatját, amíg le nem higgadok.

Meg kell tenned, szólal meg fejemben egy képzeletbeli hang. Olyan, mint az enyém, csak sokkal nagyobb meggyőződéssel beszél. Ezt még tedd meg, utána szabad leszel. Biztonságban leszel. Vele együtt.

Biztonság. Ebbe a szóba kapaszkodom, mint egy második fegyverbe, ahogy behúzom a vállam, és nekivágok a sötétnek.

*

Mire elérem Lkossa peremét, a borzongás beveszi magát a csontjaimba.

Északon a Nagy Dzsungel fái természetes gátat állítanak az esős évszak szeleinek, de itt, a város nyugati mezsgyéjén alig derékig érnek a citromfűmezők, meg sem próbálják lelassítani az arcomat csipdeső fagyos levegőt. Minden lélegzetvételtől ég az orrom, minden lépésnél megsajdulnak ujjaimban az ízületek. Fejemre húzom rongyos barna köpenyem kámzsáját, amikor megdördül felettem az ég, és azzal hitegetem magam, hogy a közelgő eső elől rejtegetem az arcom, nem pedig attól félek, hogy felismernek.

A csapás addig kígyózik, amíg egy elhagyatott üzlethez nem érek, ami valamelyest elkülönül a többitől. Faredőnyök lógnak megereszkedve az ablakairól, egyszerű tapasztott falát firkák egymásra rakódott rétegjei csúfítják, de ez mit sem számít. Az üzlet ma éjjel csupán egyetlen célt szolgál: a rejtekem lesz.

Felfeszítem bejárati ajtaját, selymes pókhálókat söprök félre az arcomból, ahogy belépek, és nyomban lekuporodok az egyik ablakpárkány mögé. Innét belátható az egész csapás, én mégis rejtve maradok mindenki elől, aki rajta jár. Tekintetem újra az égre vetül. A fellegek alacsonyan úsznak, mégis látom, ahogy Lkossa feketével erezett égboltja alig észrevehetően kivilágosodik. Rohamléptekkel közeleg a hajnal; kezdek kifutni az időből. Sajog minden megfeszített izomszálam. Apró örökkévalóságnak tűnik minden pillanat, miközben feléled bennem a remény, hogy talán – csak talán – túlbecsültem őt. Ennyi idő után talán el sem jön a hívásomra.

A határ menti csapás szemközti végében hirtelen mozgást érzékelek, amitől én magam mozdulatlanná válok.

Felgyorsul a légzésem, amint a fellegek szétválnak, és a csillagfény egyetlen halovány, ezüstös sugara pengeként hasít a sötétségbe. Egy vénasszony meggörnyedt alakjára vetül, ahogy mezítlábasan bandukol felém. Koszosfehér tunikája foltosan és rongyosan lóg madárijesztő alakján. Dióbarna bőre pattanásig feszül koponyáján, beesett arca ijesztő módon élőholtra emlékeztet. Őszes haja a fejbőréhez tapad, mintha jó ideje nem mosta vagy fésülte volna meg. Nyelve végigszalad ajkain, ahogy jobbra-balra forgatja a fejét. Nem tudom magamba fojtani a borzongást, amit a láttára érzek. Tudom, ki ez az asszony, sőt azt is, mások minek nevezik. Az üzlet kirakatában kezem harmadszor és utoljára a tőr markolatára csusszan. A penge fémesen sziszeg, ahogy előhúzom hüvelyéből, s közben számolom az asszony csoszogó lépteit, figyelem közeledését, várok. Azután:

– Ha meg akarsz ölni, essünk túl rajta. Nem érek rá egész éjjel.

Mozdulatlanná dermedek, ahogy szeme a kirakatot fürkészi, ami alatt bujkálok. Túl későn bukok le.

– Gyere elő – biztat nyers hangon –, de tüstént!

Az istenek szerelmére!

Eltelik egy kínos pillanat, mielőtt vonakodva felegyenesedek, és kilépek az üzletből. Hátrahőköl, mikor meglát.

– Binti?

Óhatatlanul összerezzenek. Évek óta nem szólítottak a nevemen, de még most is olyan, mintha a régi sebhely felszakadna az említésére. Az asszony vizenyős szeme kikerekedik, és látom, ahogy arcán sorban felvonulnak az érzelmek: a felismerés, a zavarodottság, majd az öröm. Ez dühít a legjobban. Megtanultam nem megosztani a Kobrával az olyan érzéseket, mint az öröm, és tapasztalatból tudom, hogy ami neki örömet okoz, az nekem csak a káromra van. Előrelép, én hátra. Ez láthatóan rosszulesik neki, de ügyet sem vetek sebzett és türelmetlen pillantására. A minket elválasztó nyílt tér szükséges elővigyázat, a kimondatlan dolgok kijelölt élőhelye. A Kobra hunyorogva néz.

– Nem értem – csóválja a fejét. – A küldönc üzenetében az állt, hogy jöjjek ide. Te küldted hozzám?

– Igen.

A Kobra tekintete lehull arcomról a kezemben szorongatott tőrre. Nem fél tőle, inkább csalódott. Ami valamiért még rosszabb érzés.

– Akkor hát ezért hívtál ide – sóhajt fel lemondóan –, hogy végezz velem? Bevallom, kissé meglep.

– Nem hagysz más választást. – Szorításom megfeszül a markolaton, a hornyok a tenyerembe vájnak. – Megmondtam, hagyj békén minket!

– Úgy is tettem.

– Megint láttak az Éjszakai Állatkert falainál – csattanok fel. – Az emberek mindenfélét kérdeznek.

A Kobra egy pillanatra megtorpan, a kezeit tördeli.

– Én csak biztos akartam lenni… – Elhal a hangja. – Csak tudni akartam, hogy rendben vagy.

Összerezzenek.

– Remekül elvagyok nélküled.

– Valóban? – Felhúzza a szemöldökét. – Azt mondod, Baaz Mtombé rendesen megfizet téged és Lesogót?

– Ez nem a fizetségről szól. – Máris védekező állásba kényszerülök. – A kiszámíthatóságról.

– Á, igen. – A Kobra hangja szárazon ropog. – Semmi nem olyan kiszámítható, mint az örök szolgaság. Mondd csak, amíg te és Lesogo egész nap dolgoztok, ki gondoskodik…

– Ne! – Fogaim hallhatóan összekoccannak. – Szádra ne vedd a lányom nevét!

A Kobra számítóan méreget.

– Tudod, nem titkolózhatsz előtte örökké – mormolja. – Nem titkolhatod el, kicsoda és mi lesz belőle… ezzel csak megnehezíted a dolgát. A vérében van, ez ellen semmit sem tehetsz.

Hallom hangjában az önelégültséget, amitől félelmem és bűntudatom hirtelen valami egészen mássá alakul. A torkom is elszorul a mindent felemésztő bősz haragtól. Nem így kellett volna történnie; nem szabadott volna engednem, hogy beférkőzzön a fejembe. Kaján mosoly kísért a szája sarkában, mintha a gondolataimat is hallaná.

– Merész ötlet – jegyzi meg szárazon, ahogy a tőr felé biccent –, de mindketten tudjuk, hogy sosem ölnél meg. Nem vagy rá képes.

Beharapom az alsó ajkam, és addig rágcsálom, amíg belém villan a fájdalom. Igaza van, én is tudom. Gyűlölöm a Kobrát és megrémít – jelenléte olyan az életemben, mintha mérgezett tüske fúródna az oldalamba, amitől minden perccel betegebb leszek –, de még ez a tudat sem ad annyi bátorságot, ami átsegíthetne ezen. Képtelen vagyok megölni. Dölyfössé válik az arca, ahogy elteszem a pengét, de korai még a káröröm. Nem látja a tarsolyomban rejtőző utolsó fegyvert.

– Igazad van – mormolom. – Én nem tudlak megölni, de a Hatok Fiai igen.

Végre kicsiholom a várt reakciót. Komor elégtétel tölt el, ahogy arcáról szemvillanás alatt lefoszlik az öntelt öröm, amikor felfedem az ütőkártyám ebben a halálos játékban. Tátott szájjal mered rám.

– Ezt… úgysem teszed meg.

Kihúzom magam, ahogy hosszú idő óta először morzsányi erőt és hatalmat érzek magamban.

– Láttam a körözvényeket – folytatom csendesen. – Láttam, mit fizet a kuhani egy elfogott darajáért. Ötszáz shabát egy éretlen kölyökért? Képzeld, mennyit kapnék, ha feladnám a Kobrát.

– Nem teszed meg – ismétli. – Ne is álmodj róla!

Megdermed köröttünk a levegőt, mintha azt várná, mi lesz most.

– Bármit megteszek a családom védelmében.

A Kobra topogni kezd, nyugtalanul helyezi testsúlyát egyik lábáról a másikra. Törékenyebbnek, kisebbnek, öregebbnek tűnik, mint ahogy emlékeztem rá, bár jól tudom, milyen csalókák az arcát keretező mély ráncok és ősz hajfürtök. Nem holmi védtelen vénasszony, még ha merev lassúsággal mozog is, nem olyan sebesen és fürgén, mint azelőtt. Egykor gyönyörű fára emlékeztetett, ami túl hamar és belülről indult korhadásnak. Felcsillan a szeme, ahogy találkozik a tekintetünk.

– Binti, én…

– Többé ne hívj így!

Mintha megütném, úgy rándul össze.

– Sajnálom. Mondd meg, mit akarsz. Ha pénzre van szükséged…

– Csak tartsd magad távol a családomtól. Örökre.

– Meglesz. – A Kobra kapkodva bólogat. – A szavamat adom rá.

– Nem – rázom a fejem. – Ide kevés a szavad. Esküdj!

Habozok.

– Sírig tartó esküt akarok!

A Kobra álla ugyanabban a pillanatban esik le, amikor megdördül felettünk az ég.

– Binti… csak nem azt akarod, hogy…

– Ez a feltételem.

Összeráncolja a homlokát.

– Van fogalmad róla, mekkora hatalma van egy ilyen eskünek? – kérdi. – Az örök eskü szentnek számít a daraják közt, megköt egy életre.

– Pontosan.

Nyugtalanul tekinget körbe.

– Nincsenek meg a feltételek a rituáléhoz. Több idő kell…

Résnyire szűkül a szemem.

– Hazudsz!

A mosoly lassan szétterül az arcán. Egy pillanatig nem is értem, hogy nem látja mindenki, micsoda valójában – összetekeredett mérges kígyó a kosárban, agyafúrt és veszedelmes. Feszengve nézem, ahogy büszkeség csillan a szemében.

– Jól kitanítottalak – bólint helyeslően. – Akkor hát kezdjük!

Tunikája félig leszakadt zsebéből apró tarsolyt varázsol elő, ami rázásra csörögni kezd. Ahogy oldalt billenti, a kis fehér szilánkok kihullnak a száján. Ösztönösen tudom, mik ezek, és a viszolygástól görcsbe rándul a gyomrom.

A Kobra megfeszített öklébe zárja a csontszilánkokat, mielőtt természetellenes fürgeséggel átszeli a kettőnket átválasztó teret, és betölti a levegőt a föld és az olcsó pálmabor szagával. Elhátrálok, de máris megragadja tőröm. Élesen beszippantom a levegőt.

– Add a kezed! – parancsol rám.

– Melyiket? – Ilyen közelségből egyre nehezebb megőriznem a lelki nyugalmam.

– Nem számít.

Nem tudom, miért a jobb kezem nyújtom felé. Ezüstös villanás metszi ketté a levegőt, éles fájdalom hasít belém, azután már látom a vékony vonalban kiserkenő vért a hüvelykem és a mutatóujjam között. Mielőtt moccanhatnék, a Kobra ugyanezzel a gyors mozdulattal sebet ejt a bal tenyerén, azután megmarkolja kezem és egymáshoz préseli sebeinket. Felkavaró az érzés – meleg, nedves, ragacsos –, mégis úgy kapaszkodik belém, mintha csak kezet fognánk. Egészen halk a hangja, ahogy még közelebb hajol.

– Most már figyelnek, mindahányan vannak.

Papírnál szárazabb a szám. A Kobra hírhedt a trükkjeiről és a csalárdságáról, de valami azt súgja, hogy ezúttal nem hazudik. Csak mi ketten vagyunk a nyugati határúton, mégis olyan érzés, mintha figyelnének. Valakik. Sokak. Fészkelődni kezdek. Hallottam, hogy a daraják bizonyos rítusokra meghívják elhalt őseiket, de egészen mostanáig nem hittem el.

– Biztosan ezt akarod? – hallom a mélyértelmű kérdést, ahogy pillantásom találkozik a Kobra megfáradt tekintetével. – Ha egyszer elkezdem, nincs visszaút. – Jól tudom, mit kérek, milyen súlyos következményekkel járhat, de mikor a szemébe nézek, nemcsak őt látom. A lányom néz vissza rám, a maga gyermeki ártatlanságával. Meg kell óvnom ezt az ártatlanságot, meg kell óvnom tőle. Meg is teszem, bármibe kerüljön.

– Ezt akarom.

A Kobra reszketve beszippantja a levegőt.

– Akkor megesküszöm arra, hogy ebben az életben soha többé nem kereslek, legyenek rá tanúim az ősanyák. – Könnyek szöknek a szemébe. – Vér által, csont által, lélek által örök esküt teszek.

Biccent felém.

– Mondd utánam!

Nehézkesen gördülnek le nyelvemről a szavak, mintha egy halott nyelven szólnék. Mégis, kényszerítem magam arra, hogy elismételjem őket.

– Vér által, csont által, lélek által örök esküt teszek.

Amint a szavak elhagyják ajkamat, melegség árad ki onnét, ahol megvágott kezünk kapcsolódik. Meredezni kezdenek karomon a szőrszálak, de a Kobra nem moccan, szorítása sem enyhül. A bőrünk közé ékelődő csontszilánkok felforrósodnak, fűrészes élük és hegyük mélyen belém váj. Elborzadva és megigézve nézem az áttetszően izzó fehér fényt, ami összekulcsolt tenyerünkből árad. Felkúszik a Kobra karján, ahol a nyakára hurkolódik, és körkörös amulettel övezi, amit korábban nem láttam. A vérem is elhűl.

– Mi ez?

– Az örök esküvés jegye.

Minden további nélkül elereszti a kezem. Viszket és zsibbad a tenyerem, mégsem érintem meg. Nyoma sincs a vágásnak, amit alig pár pillanattal ezelőtt ejtett, s idővel ráeszmélek, hogy a csontszilánkok is eltűntek. A tekintetemet még mindig fogva tartja a Kobra nyakát övező új amulett, de ő csak visszaadja a tőrömet.

– Megtörtént – suttogja. – Ég veled, Binti!

Ezer szó is a számra tolul – csúnya szavak, gyönyörű szavak, kétségbeesett szavak. Megállapodok az egyiknél.

– Viszlát!

A föld is belerázkódik az újabb égzengésbe; villámfények fehéren izzó szalagjai bomlanak ki felettem. Mintha felfeslene a felhők varrása, hirtelen nyakamba szakad az özönvízszerű eső. Lehajtom a fejem, próbálom befedni, s mire újra felnézek, a Kobrának már nyoma vész.

Valami más is nedvesíti az arcom, nemcsak az eső. Kapkodva letörlöm a sós könnyeket, mielőtt sarkon fordulok és futva visszaindulok a város felé. Már nem érdekelnek a latyakos utak, sem a mocsok; észre sem veszem, ahogy szandálom lecsusszan a lábamról. Biztosan tudom, hogy soha többé nem látom ezt a helyet.

Soha többé nem látom anyámat.

1. FEJEZET

TÖVISERŐD URA

Koffi legelőször a szederillatot érezte.

Cukormáz, gyümölcslepény, émelyítően édes aroma élesztette öntudatra. Lassan felnyitotta a szemét. Nyögés tört fel a torkából, kis híján ajkai közül is kiszökött, de ösztönösen elharapta a hangot, mielőtt elárulta volna. A néma csendben a felismerés szitáló porként ülte meg a bőrét.

Nem tudja, hol van.

Amint visszatért ujjbegyeibe az élet, nekiállt kitapogatni, felfedezni ismeretlen környezetét. Kiderült számára, hogy valami puhán fekszik – egy ágyon –, és vászonlepedők gyűrődnek össze a dereka alatt. Ha balra görgette fejét, arca hűvös párnához simult, de tüstént meg is fizetett a hirtelen mozdulatért. Éles fájdalom döfött a tarkójába, amitől a szeme is könnybe lábadt. Másodpercek teltek el, mielőtt a látása újra kitisztult, és még ekkor sem értette, amivel szembesült.

Nagy hálókamrában találta magát, ahol még sosem járt. Falai – legalábbis amennyire a félhomály látni engedte – rideg palaszürkén vették körül. A mennyezeten szétáradó vajszínű fényből arra következtetett, hogy reggel lehet. Bal kéz felől megcsillant valami – az ágy mellett álló csontfehér éjjeliszekrény, rajta aranyozott és étellel gazdagon megrakott tálcával. Szeletelt kenyeret látott, apró lekvárosüvegeket, sajtot és gyümölcsöt. Csupa ínycsiklandó finomságot.

Királyhoz illő lakoma, tűnődött el. Még akkor is mohón meredt az ételre, amikor meghallotta a szövet halk suhogását. Megdermedt.

Nem volt egyedül.

Nem is értette, hogy nem vette észre őket azonnal. Két alak állt a hálókamra túlsó végében, a jókora ablakfülkében, neki háttal. Ahogy teltek a másodpercek, nyilvánvaló lett számára – azért nem tűntek fel, mert szinte teljes mozdulatlanságba merevedtek, mintha a fény két szobor sziluettjét rajzolná ki. Magas, izmos és karcsú fekete férfit látott, sörtére nyírt fekete hajjal, égetett agyagra emlékeztető bőrrel, mellette pedig egy nőt, egy árnyalattal még sötétebb bőrrel és ruganyosan göndör fekete hajjal. A férfi tengerkék, a nő körömvirágszínű kaftánt viselt. A férfi hirtelen megszólalt.

– Meddig hagyjuk még aludni?

Fojtott hangon beszélt.

– Hamarosan felébresztjük – mormolta a nő halk, mégis dallamos hangon. – Már várják.

Koffi megdermedt az ágyban. Szinte biztosan tudta, hogy róla beszélnek.

A férfi váratlanul járkálni kezdett. Koffi nem látta az arcát, de a mozgása túlságosan szűk ketrecbe zárt, s ettől felbőszült oroszlánra emlékeztette.

– Ennek semmi értelme – zsörtölődött két lépés között. – Évek óta nem hozott ide senkit. Miért épp most kezdi újra?

– Nem tudom. – A nő továbbra is kifelé nézett az ablakon.

Ahogy a férfi megtorpant, a fények végre kirajzolták arcát. Mintha egy gyakorlott szobrász faragta volna ki minden szabályos és szögletes vonását: hosszú egyenes vonalú orrát, tömött fekete pillákkal keretezett szemét, pengeéles állát. Egyedül gúnyosan lebiggyesztett ajkai lógtak ki a képből.

– Nem mondott neked semmit? – kérdezte a nőtől. – Semmit arról, hogy honnét való és melyik rendhez tartozik?

Társa végre elfordult az ablaktól. Koffi még profilból is fel tudta mérni kivételes szépségét: lágy arcvonásait, telt és rózsaszín ajkát, kerek és fitos orrát. A nő összeráncolta a homlokát.

– Nekem se árul el többet, mint neked – felelte. – Csak annyit tudok, hogy a nagycsarnokba kell kísérnünk. Mást nem mondott.

Koffi nagyot nyelt.

– Mégis hogyan kísérjük oda? – horkant fel a férfi.

Koffi látta, ahogy ujjaival megmasszírozta orrnyergét.

– Nincs is magánál…

– Ezekben a ruhákban amúgy sem vihetjük oda – tette hozzá a nő.

Koffinak feltűnt, hogy lehalkította a hangját.

– Mocskos. Át kell öltöznie.

Koffi szíve egyre gyorsabban kalapált. Remélte, hogy lesz elég ideje kitalálni egy tervet. Tekintete kétségbeesett igyekezettel pásztázta a szobát. Nem látott más bútort, csak a bal hátsó sarokba száműzött öltözőasztalt és díványt, amit nem használhatott sem fegyverként, sem pajzsként. Bárkik vártak is az ébredésére, előnyben voltak vele szemben. Gyorsan kellett cselekednie, ha készületlenül akarta érni őket.

Gondolkodj! Gondolkodj!

Egy aranyló napsugár újra ráirányította figyelmét a balján várakozó tálcára – pontosabban a rajta fekvő ezüst kenőkésre. Lassan beszívta a levegőt, megacélozta magát, azután behunyta a szemét, és próbálta elképzelni, mit fog tenni. Ha óvatosan kinyújtja a kezét, elérheti a kést. Ha eléri a kést…

– Rendben.

Koffi zárva tartotta a szemét, de a jobbján újra meghallotta a férfi hangját. Ezúttal közelebbről jött. Észrevétlenül balra húzódott.

– Kena, talán neked kellene…

Koffi nekilendült: egyetlen nem túl kecses mozdulattal lehemperedett az ágyról, és felkapta a tálcáról a kést. Szinte azonnal meg is bánta. Egész csillagraj lobbant fel a fejében, és ködösítette el a látását, de az ujjai biztosan markolták az apró és életlen kést. Erre az érzésre összpontosított, a fém hidegségére a tenyerén, miközben a szoba vadul billegett körötte, akár egy tengeren hánykolódó hajó fedélzete. Megtántorodott, s ezúttal a nyögés is kiszökött a száján. Még most sem látott, csak hallotta erőtlen zihálását, majd a férfi hangját.

– Ó! Hát fent vagy!

Bőszen pislogott, közben próbálta elcsendesíteni mellkasában a pergőtüzet, visszanyerni a nyugalmát. Csengett a füle, és apró szikrák pattogtak a szeme előtt. Mire kitisztult a látása, a két alak, akit korábban az ablaknál látott, már az ágy túlsó felén állt, és aggódó pillantásokkal méregette. Rádöbbent, hogy mindkettő fiatalabb, mint elsőre hitte – csak egy fiú és egy lány. Tizenhat éves forma, mint ő. Megint a fiú törte meg a csendet.

– Lám, lám – vonta fel egyik szemöldökét. – Értsük ezt úgy, hogy nem tetszik a reggeli, amivel vártunk?

Koffi meg sem próbálta mérlegelni a kérdést.

– Kik vagytok?

Olyan érdesen és rekedten tört elő a hangja, mintha hosszú ideje nem használta volna, ami megrémítette. Ide-oda járt a tekintete, egyszerre próbált a fiú és a lány szemébe nézni, ettől csak még jobban megszédült. Ujjai megfeszültek a kés markolatán, de a legnagyobb bosszúságára a fiú csak egy futó pillantást vetett fegyverére, mielőtt gúnyosan elmosolyodott.

– Feltétlenül szükséges ez?

– Feltétlenül, ha le akarod rángatni rólam a ruháimat.

– Dehogyis akarom lerángatni a ruháidat – nyögött fel a fiú fáradt hangon.

Egy pillanatra elhallgatott, mielőtt megengedett magának egy tudálékos mosolyt.

– Mármint, nem abban az értelemben, ahogy…

– Öt másodpercetek van. – Koffi nem tudta, hogy idegesítőnek találja-e a fiú hanyag közömbösségét, vagy inkább ijesztőnek. – Mondjátok meg, kik vagytok, hová kerültem, és mit keresek itt.

– Különben? – A fiú tekintete szórakozottan rebbent a kés felé. – Megvajazod a pirítósunkat?

– Zain! – A lány eddig nem szólt, de most bosszús pillantást vetett társára. – Szerintem jobb lesz, ha kettesben hagysz minket.

A fiú – Zain – egy pillanatra elgondolkodott, mielőtt megvonta a vállát, és elindult a szoba túlsó végében nyíló kétszárnyú ajtó felé. Maga elé mormolt még valamit a „vajazókéssel” kapcsolatban, mielőtt az ajtó bezáródott mögötte. Koffi kifújta a levegőt.

– Sajnálom.

A lány úgy nézett rá, mintha valami sebzett állat lenne, de a fiúhoz hasonlóan ő sem rettent meg a késtől. Koffi felsóhajtott, és engedte, hogy csörömpölve a padlóra hulljon.

– Tudom, hogy elsőre sok egy kicsit – folytatta a lány megértő hangon –, de Zainnal nem akartunk rosszat, csak…

– Te ki vagy?

– A nevem Makena – mutatkozott be a lány. – Hát a tiéd?

– Koffi.

– Koffi – ismételte meg Makena. – Daraja vagyok, akárcsak te.

Daraja. A szó kovakőként csapott le, hogy újabbakat csiholjon ki. Daraja. Híd. Káprázat. Nem kapcsolódtak, mégis ismerősnek tűntek, csak épp nem tudta, honnét.

– Melyik rendhez tartozol? – tudakolta Makena. – Én az Ufundiban vagyok.

Koffi meredten és zavartan nézett rá. Makena őszinte érdeklődéssel tette fel a kérdést, mégsem látta semmi értelmét.

– Én…

– Semmi gond – legyintett Makena. – Erre később is ráérünk, de addig…

Vetett egy pillantást a kétszárnyú ajtóra, mielőtt szabadkozó tekintettel visszafordult felé.

– Muszáj lesz átöltöznöd.

Mióta magához tért, Koffi most először nézett végig magán. Por és mocsok borította durva vászontunikáját, de továbbra sem emlékezett rá, hogy mitől.

Miért? Miért nem emlékszem semmire?

– Van itt valami, amit felvehetnél – folytatta Makena. – Már ha szeretnéd.

Átkelt a szobán, és megállt a dívány előtt. Koffi most vette csak észre a rajta fekvő takarosan összehajtott köntöst. Amikor Makena visszafordult hozzá, egy ujjatlan ruhát tartott a kezében. Egy hosszú, bő és derékban összehúzott ruhát, az anyagán nyomott fekete-fehér mértani mintával, az ujjain aranycérnás szegéssel.

– Én magam varrtam – büszkélkedett Makena. – Remélem, tetszik.

– Igen – bólintott Koffi. – Nagyon szép.

Ezzel nem is mondott semmit, de más hirtelen nem jutott az eszébe. Teljes bizonyossággal tudta, hogy ébren van, mégis úgy érezte, mintha álmodna. Mintha csupán megfigyelője lenne az eseményeknek, miközben kétségbeesetten kapaszkodik pókhálóként szétfoszló emlékeibe, és próbálja logikus rendbe rakni őket.

Makena az ágyra fektette a ruhát.

– Szólok, hogy hozzanak neked vizet és fürdőkendőt. Hozd magad rendbe, de igyekezz! Nincs sok időnk.

– Miért? – feszült meg Koffi. – Hová megyünk?

Makena bizonytalan pillantást vetett rá a válla felett, ahogy a hálókamra ajtaja felé indult.

– A nagycsarnokba kísérlek. És Töviserőd ura nem szereti, ha megváratják.

*

Koffi szíve vadul vert, miközben Makena nyomában a keskeny folyosón haladt.

Ahogy a hálót, ahol ébredt, itt is mindent ugyanabból a palaszürke kőből faragták ki, amitől csak még borzongatóbbnak tűnt a légkör. Komor sötétség vette körül, amit csak néhol metszettek ketté az ablakréseken beszűrődő halvány fénypászmák. Kísértést érzett rá, hogy menet körben kitekintsen valamelyiken, de kényszerítette magát, hogy egyenesen maga elé nézzen. Minden lépéssel újabb kérdések villantak belé, és mind nyugtalanabbá tette a tudat, hogy egyikre sem tudja a választ. Hogyan került ide? Mit keres itt? Miért nem emlékszik semmire abból, ami korábban történt? Makena szavai visszhangoztak a fejében.

Töviserőd ura nem szereti, ha megváratják.

Töviserődnek hívják a helyet, ennyit legalább megtudott, de ki lehet az ura, és mit akar tőle?

Újabb folyosón haladtak végig, melynek balról nyíló nagy ablaka engedte, hogy a reggeli fény felderítse a sötétet. Makena egyenletes tempóban halad el előtte, de ezúttal vetett kifelé egy lopott pillantást. A lélegzete is elállt.

Az ablakon túl elterülő pázsit nem is lehetett volna bujább. A smaragdzöld fű pompás szőnyeget terített a kertre, amit minden néhány lépésnél alabástrommal körülkerített kis tavak tettek hangulatosabbá az üvegesen mozdulatlan vízfelszínen játszó azúr- és indigókék fényekkel. Tekintete balra-jobbra rebbent hiábavaló igyekezetében, hogy számba vegye a fák és kerti pavilonok körül virító sokezernyi virágot. Csak azt látta, hogy méretétől és elhelyezkedésétől függetlenül valamennyi a kék árnyalataiban pompázik, mintha visszatükrözné a fenti égboltot.

– Töviserőd keleti kertje. – Makena megállt az oldalán. – Kék Kertnek is nevezik. Három másik is megtalálható itt, de ez a kedvencem.

Koffi bólintott, bár alig hallotta Makena szavait. Még most is próbálta magába fogadni a látványt. Töviserőd keleti kertje nem lehetett volna gyönyörűbb, s mégis, minél tovább tanulmányozta, annál inkább úrrá lett rajta a nyugtalanság. Tekintete átsiklott a kerti tavakon és virágágyásokon, mielőtt megállapodott a takaros sorban álló fáknál, melyek nyilvánvalóan a kert határát vonták meg. Nyomban ráismert ezekre a fákra – a göcsörtös-tövises akáciákra –, mégsem ezek ejtették rabul a tekintetét, sokkal inkább a rájuk telepedő sűrű köd. A legtöbb akácia koronája mozdulatlan ezüstfehér függöny mögött rejtőzött. Mintha még ebből a távolságból is érezte volna a köd hidegségét, szenvtelenül tapogatózó nyirkos csápjait. Megborzongott.

– A Köderdő – nevezte meg Makena kérés nélkül. – Töviserőd területének határát jelöli.

Koffi nem felelt. Nem értette, miért, de valami abban a ködben, azokban a fákban teljesen megigézte, mintha arra biztatná, hogy merjen csak szembenézni vele. Eltelt egy hosszú pillanat, mielőtt Makena újból megszólalt.

– Menjünk. Már nincs messze a nagycsarnok.

Néma csendben hagyták el a folyosót, és indultak tovább. Amikor a sötétség újra összezárult köröttük, Koffi izmai kezdtek ellazulni. Érthetetlen megkönnyebbülés töltötte el, minél távolabb került az ablaktól és a köd látványától, bár maga sem tudta, miért.

Makena néhány perc múltán újra megtorpant, de oly hirtelen, hogy Koffi kis híján feldöntötte. Amikor felnézett, két hatalmas feketefa ajtószárny előtt találta magát, amit tompa fényű aranyfesték szegélyezett. Zain is itt várakozott. Vidáman integetett nekik, amit Koffi összeborzolt szemöldökkel fogadott, mielőtt még erőt vehetett volna magán. A fiú kuncogott egy sort.

– Örülök, hogy végre itt vagy, Vajazókés.

Koffi válaszra sem méltatta a megjegyzést. Minden figyelmét az ajtószárnyakra próbálta irányítani, csakhogy Zain nem könnyítette meg a dolgát, amikor közvetlen mellé lépett, és ezzel beékelődött közé és Makena közé. Legalább egy fejjel magasabbra nőtt nála, és ahogy felé hajolt, összeért a válluk. Frissen mosott lepedőre emlékeztető illat töltötte be a levegőt.

– Egy jó tanács – súgta fülébe a fiú. – Odabent senkit ne próbálj kenőkéssel fenyegetni!

Bármivel akarta is megtorolni a gúnyolódását, szavai kimondatlanok maradtak, amint az ajtószárnyak kitárultak előtte. Makena és Zain lépett be elsőként a maga könnyed eleganciájával. Mélyen magába szívta a levegőt, mielőtt követte a példájukat. Azután nyomban meg is torpant.

Életében nem látott még ilyen fényűző pompát. Fehérrel erezett fekete márványpadló tükrözte vissza a két oldalfal helyén égbe szökő csúcsíves ablakokat, melyek rózsaarany napfénnyel árasztották el a termet. Bútorokat nemigen látott, ezért a tekintete jobb híján valami máson akadt meg: a falat borító hatalmas kárpiton. Kétszerte magasabb lehetett nála és sokszorta szélesebb. Középütt, a leginkább szembeötlő helyen függött és óriási súlyos vízilovat ábrázolt, nedvességtől fénylő barna bőrrel, apró fekete bogárszemekkel. A teremtmény mintha egyenesen rá meredt volna mocsári környezetéből, lecsupaszított fehér agyaraival, melyek mindegyike hosszabbra nőtt az ő karjánál. Sietve és zavartan kapta félre a tekintetét. Valami mélyen felkavarta ebben a faliszőnyegben – s kivált a vízilóban –, és felszínre hozott benne egy emléket, ami azután, ahogy jött, hirtelen szét is foszlott.

– Arra! – Makena visszanézett rá a válla felett, és lehalkította a hangját. – Látok egy alkalmas helyet.

Koffi addig követte a párost, amíg mindhárman megálltak valahol a terem közepén. Mióta belépett ide, most először tűnt fel neki, hogy nincsenek egyedül. Mindenfelé kisebb-nagyobb csoportok álltak, és minden egyes jelenlévő rá meredt. Lopott pillantásaival ő is felmérte őket. Jobbra vérvörösbe öltözött férfiak és nők táborát látta; balra egy másikat, melynek tagjai a zöld árnyalatait viselték. Feltűnt neki egy újabb csoport, ahol mindenki ugyanolyan gézszerű kék anyaggal burkolta testét, mint Zain, míg egy negyedik csapat tagjai haloványsárgában várakoztak, mint Makena. A legtávolabb állók mély bíborban sötétlettek – próbált nem gondolni arra, hogy ők tűnnek nemcsak a legerősebbnek, de messze a legfenyegetőbbnek is. Egyikük nyíltan elfintorodott a láttára, amitől – nagy bosszúságára – akaratlanul is összerezzent.

Ne mutass félelmet, parancsolt a testére. Nem láthatják rajtad, hogy félsz.

– Minden rendben – suttogta Makena. – Itt senki sem bánthat.

Koffi nem találta megnyugtatónak a szavait, ahhoz túlságosan is lefoglalták a fejében rajzó kérdések. Kik ezek az emberek? Töviserőd ura is közöttük van?

Hirtelen újra kitárult a két ajtószárny, melyen át az imént beléptek, és ezzel egy időben arrafelé lendült az összes tekintet, ami eddig őt méregette. Makena és Zain megfeszült a két oldalán. Még ő is azon kapta magát, hogy minden figyelmét az ajtóra szegezi.

Örökkévalóságnak tűnő pillanatok teltek el, mielőtt egy alak lépett a terembe – egy magas férfi okkerbarna bőrrel és egészen rövidre nyírt göndör fekete hajjal, aki kora alapján az apja lehetett volna. Azt is megfigyelte, hogy mindenki mással ellentétben nem viselt színes öltözéket; szerény fekete-fehér mintás dashikije nem sokban különbözött az övétől. Nem szólt, csak öles és magabiztos léptekkel előreindult, a jelenlévők pedig egyenként fejet hajtottak előtte. Az alakból csak úgy áradt a tekintély és a hatalom, amit meghitten kényelmes köpenyként viselt. A közeledtére még ő is leszegte tekintetét szandálos lábaira, melyek nesztelenül érintették a márványt. Még akkor is megigézetten meredt rájuk, amikor meghallotta a szavakat.

– Jó reggelt, Koffi!

A forróság oly hirtelen és sebesen áramlott szét egész testén, mintha villám csapott volna bele. Érezte, ahogy megbökték az oldalát, és nagyot nyelt, miközben lehajtott feje önálló életre kelt.

Lassan felemelte tekintetét, amíg meg nem látta maga előtt Töviserőd urát.

2. FEJEZET

KISEGÉR

Ekon újra számolt.

Egy-két-há’. Egy-két-há’. Egy-két-há’.

Egyedül állt a régi patika ablakában, a megereszkedett tető alatt, ami kis híján a feje búbját seperte. Amikor ideérkezett, persze még nem tudta, hogy egy patikába vetődött, de most mindenütt ennek a jelét látta. Negyvenhat, negyvenhét… negyvennyolc poros gyógyszeres edényt számolt a polcokon, bennük mindenféle zavaros és baljós folyadékkal. A szoba egyik sarkában kis tűzrakó helyet látott; egy másikban faasztalt két székkel, ahol valamikor régen egy pár ücsöröghetett a hosszú és fárasztó munkanap végén. Nem tudta, pontosan mennyi idő telt el azóta, de a régi kencék, balzsamok és szárított gyógyfüvek édes-savanyú szaga még most is áporodottan ülte meg a levegőt. Ahogy beszívta, kis híján öklendezni kezdett.

Egy-két-há’. Egy-két-há’. Egy-két-há’.

Ujjaival az oldalán dobolt, ahogy megszámlálta az ablak keretébe gyűlő porcicákat, a falakat behálózó pókhálószerű repedéseket. Csak miután ezzel végzett, azután tekintett ki az ablakon és fogadta be az özönvízszerű esőt, ami alig karnyújtásnyira szakadt le az égből. Ahogy magába itta illatát és hangját, mintát keresett az égi áldás kitartó zuhogásában.

Egy-két-há’. Egy-két-há’. Egy-két-há’.

Három ember arcát képzelte a cseppek közé – nem hatét, nem kilencét, háromét. Mindig háromét.

Egy. Elképzelt egy lányt gesztenyebarna bőrrel, kis széles orral és a telt ajkakat keretező szív alakú arccal, a szemében pajkos fénnyel. A barátja, Koffi.

Kettő. Elképzelt egy fiatalembert, aki sokban hasonlított rá, mégis nagyban különbözött. Éjsötét szemei szabályosan ültek hosszú orrnyerge két oldalán, haját harcoshoz illő módon felnyírták. A bátyja, Kamau.

Három. Elképzelt egy vénembert bozontos ősz szemöldökkel és az ajkait keretbe foglaló nevetőráncokkal, azután beleborzongott, ahogy kedélyes mosolya hirtelen gonosszá és könyörtelenné vált. Egykori mestere, Ugo testvér.

Nem, igazította ki magát. Nincs semmilyen Ugo testvér. Ugo testvér soha nem létezett.

Egy-két-há’. Egy-két-há’. Egy-két-há’.

Próbálta magába fojtani, amiről tudta, hogy óhatatlanul eljön. Új emlékek pókfonalai szövődtek össze az elméjében. Képek töredékei villantak be és szófoszlányok visszhangoztak, melyeket még most is fájt felidéznie.

Tudtam, hogy te más leszel. Tudtam, hogy te nem buksz el. Ezt suttogta az öregember. Ekon látta magát egy gyönyörű kertben, látta elfonnyadni és elpusztulni virágait. Összeszorult a torka. Számolnia kell, ha azt akarja, hogy ellazuljon.

Egy-két-há’. Egy-két-há’. Egy-két-há’.

Tökéletes kombináció, de ennél is fontosabb az odaadás. Nádszálként sustorgott fülébe a vénember hangja. Ez a kétségbeesett bizonyítási vágy. Tényleg nem esett nehezemre, hogy kedvemre formáljalak.

Egy-két-há’. Egy-két-há’. Egy-két-há’.

Ugo testvér sosem létezett.

Szorosan összezárta szemhéját, és a számokra koncentrált. A számok sosem változnak, a számok mindig ugyanazok és mindig logikusak – kivéve, amikor mégsem. Ugo testvér sosem volt valóságos, de vajon hány árulkodó jel kerülte el a figyelmét? A vénember állt minden mögött, de vajon miért nem ismerte fel korábban? Néha egyetlen jelet sem talált, máskor háromezret is. Ujjai egyre fürgébben doboltak a combján. Amikor az égbolt belerázkódott a mennydörgésbe, sekélyessé vált a légzése és beszűkült a látása.

Egy-két-há’. Egy-két-há’. Egy-két…

– Nem kéne az ablakban állnod!

Elfordult, és abba az irányba kapta a tekintetét, ahonnét a károgó hangot hallotta, ami visszarángatta a valóságba. Az öregasszony néhány lépésnyire állt, és őt méregette. Fejkendője alól fehér hajszálak türemkedtek elő, arcát mély barázdák szántották fel. Ekon még három nap összezártság után sem értette, hogyan mozoghat ilyen nesztelenül.

– Nem biztonságos – tette hozzá az öregasszony, ahogy elnézett a válla felett. – Még meglátnak.

Ekon egy hosszú lépéssel eltávolodott az ablaktól.

– Sajnálom.

Themba továbbra is az arcát fürkészte.

– Biztosan menni akarsz?

– Igen.

Csőlátása kezdett megszűnni. Kényszerítette rá a szívét, hogy lassabban verjen.

– Készen állok.

Themba egyik szemöldöke magasba szökött.

– A káprázat okozta mérgezést gyorsan kiheverted, de a testi sebeid még nem gyógyultak be egészen.

Ekon kihúzta magát. Az elmúlt két napban a legtöbb horzsolás és vágás elkezdett hegesedni. Az álla alatti érzékeny bőrről is eltűntek a bevérzések, másutt azonban mélyebb sebek ivódtak a testébe, melyeket talán nem látott, de annál inkább érzett. Ahányszor csak megmozdult.

– Jól vagyok – hazudta.

Themba lebiggyesztette ajkát, mintha citromba harapott volna.

– Kockázatos…

– Kérlek, Themba. Menni akarok. Többet bírok, mint te.

Bár elmondhatta volna neki, mit érez, de még szavakba sem tudta önteni ezt a késztetést, hogy erősebbnek, hasznosabbnak, alkalmasabbnak kell éreznie magát. Az öregasszony foglyul ejtette a tekintetét, s talán kiolvasta belőlük a kimondatlan szavakat, mert hirtelen ellágyult az arca és vonakodva beadta a derekát.

– Sose vedd le a kámzsát és mindig szegd le a tekinteted – bólintott. – Vidd ezt is.

Tunikája zsebéből kis pénzestarsolyt vett elő, és a kezébe nyomta.

– Themba. – Ekon lenézett, ahogy az öregasszony a tarsoly köré fonta ujjait. – Nem fogadhatom el.

– Dehogyisnem – mordult rá Themba éles hangon. – Semmi nincs ingyen, és ahogy a dolgok állnak, nem kockáztathatjuk meg a lopást vagy a bartert.

Ekon nagyot nyelt. Jól ismerte a Themba szeméből sugárzó konok magabiztosságot, és ráeszmélt, hogy ebben is hasonlítanak egymásra Koffival. Hogy ne hasonlítanának, emlékeztette magát. Hisz rokonok. Ezt a tényt még három nap alatt sem tudta feldolgozni.

– Ne kapkodj és légy elővigyázatos! – folytatta Themba. – Rejtőzz el, ha muszáj! S ne feledd, ha úgy gondolod, hogy megláttak…

– Nem fognak! – vágott közbe Ekon.

Nem engedte, hogy az öregasszony befejezze a mondatot, mert tudta, mit mondana. Ha úgy gondolod, hogy megláttak, ne aggódj az élelem vagy más miatt. Miattam se. Csak mentsd magad.

Amiről szó sem lehetett. Már nem. Egy-két-há’, számolt. A harmadik napját töltötte Thembánál, ezalatt teljesen leapasztotta a készleteiket. Kifogytak a lehetőségekből. Nem hibázhatott.

– Visszatérek – szólt a válla felett.

Feleletet se várva kitárta az ajtót, és kilépett a szakadó esőbe.

Pillanatokon belül bőrig ázott.

Bokáig érő latyak tocsogott a lába körül, ahogy csatlakozott másokhoz, akik az eső dacára céltudatosan tették a dolgukat. A fekete erekkel behálózott ólomszürke égbolt alapján mintha kora este lett volna, pedig alig múlt dél – az esős évszak újabb következménye. Megcsúszott a sárban, és elfintorodott, ahogy véletlenül a nyelvébe harapott és vért fakasztott. Nehezére esett elhinnie, de valamikor még szerette az évnek ezt az időszakát. A monszun csak fejfájást okozott a lkossai templom szerzeteseinek – köszönhetően a nagyszámú koldusnak, akik náluk kerestek menedéket –, ő azonban alig várta. A szakadó eső lehetetlenné tette, hogy a szabadban gyakorlatozzanak, így a megtakarított órákat arra fordíthatta, amit igazán élvezett: a könyvtárban töltött csendes elmélkedésre, néha egy-egy papírhajóversennyel tarkítva, fivére társaságában. Most úgy érezte, mintha mindez egy másik életben történt volna vele. Olyan életben, amelynek örökre vége.

Jobbra tért, és éles kanyarral ráfordult egy keskenyebb utcára, ami a piacra vezetett. Rövidebb úton is eljuthatott volna oda, de nem ekkora biztonságban. Nem kockáztathatta meg, hogy kövessék, még itt a Chafu negyedben sem. A piacra tartó tömeg idővel sűrűsödni kezdett, ezért ügyelnie kellett rá, hogy ne legyen se túl gyors, se túl lassú. Legelőször az árulkodó hangokat hallotta meg – a szélben verdeső ponyvák csapdosását, az árusok rikoltozását. Felnézett, és számolni kezdett.

Tizenhat sátrat rendeztek el, négyet-négyet minden oldalon, hogy lekerítsék velük a teret. Themba megmondta, mire lesz szükségük, ő pedig nem vesztegette az időt, csak nekiállt beszerezni a szükséges tételeket: a kis használt ivótököket, a két olcsó vászonzsákot, a különféle szárított húsokat és gyümölcsöket. Utóbbiról eszébe jutott, hogy nemrég Koffival is megfordult ezen a helyen, mielőtt vadászatra indultak a Nagy Dzsungelbe. Mintha ez is egy másik életben lett volna. Épp beszerezte az utolsó tételeket a listáról, amikor két hangot hallott kiemelkedni a zajongásból.

– Kár, hogy betiltották a megkövezést. – Az első hang egy idősnek tűnő asszony torkából tört elő. – Annyi erő azért még lenne a karomban.

Ekon hegyezni kezdte a fülét, ahogy lelassított, és a tömeget fürkészte. Végül rátalált a két asszonyra, akik egy ponyva alatt ácsorogtak, nyilván arra várva, hogy elálljon az eső. Az idős asszony derékig érő hajába ősz foltok keveredtek. Társa valamivel fiatalabbnak tűnt.

– Szerintem jobb, hogy Olufemi atya nem nyilvánosan pusztította el a bestiát. – A fiatalabb nő ájtatosan meghajtotta fejét. – A gonosz ivadékát, azt a démont.

A shetaniról beszéltek. Ekon félrekapta a tekintetét, de nem tudta megállni, hogy ne hallgatózzon. Nyirkos lett a tenyere, amint felidézte magában a nemrég történteket. Koffit. Ugo testvért. Adiaht. Az összecsapást az égi kertben.

– Az ám – értett egyet az idősebb asszony.

Ekon vetett felé egy lopott pillantást, és látta, ahogy lassan bólintott.

– Az istenek áldása legyen a Hatok Fiain. Nem tudom, mi lenne velünk nélkülük…

Ahogy otthagyta a két asszonyt, Ekon próbált tudomást se venni a gyomrában kavargó indulatról. Olufemi atya és a Hatok Fiai természetesen megtalálták a módját, hogyan tussolják el a történteket. Amikor azt állították, hogy zárt körben pusztították el a shetanit, gondoskodtak róla, ne essen csorba a hírnevükön. A szörnyeteg többé nem terrorizálta a várost, amiért a harcosoké lett minden dicsőség. Lkossa sosem tudta meg az igazat, hogy nem létezett semmiféle szörnyeteg, csak emberek, rettenetes titkokkal.

Te is közéjük tartozol, emlékeztette a hang a fejében. Éveken át velük tanultál, velük éltél. Ők a családod.

A kavargó harag átadta helyét valami másnak: a hirtelen jött rosszullétnek, a savanyúságnak a szájában. Tudta, hogy nem valóságos, a szégyen íze, mégis nehezére esett visszanyelni. Azokra az évekre gondolt, míg a Hatok Fiait követte és csodálta, míg önként elmosta a tányérjaikat és tisztogatta a fegyvereiket. Hány éjszakán át sikálta a tőröket, melyek pengéi gyerekeket vágtak le? Takarított a gyilkosok után?

Hány árulkodó jelet mulasztott el?

A szakadó esőben egyre sekélyebben és fájdalmasabban vette a levegőt. A mellkasában érzett, túlontúl gyakori szorítás addig nehezítette, hogy a tüdeje kitáguljon, amíg porszáraz szájjal rá nem ismert a közelgő pánikroham jeleire. Keze ökölbe szorult, ahogy a sötétség bekúszott a szeme sarkaiban, fogai tehetetlenül őröltek és csikorogtak egymáson.

Ne most, ne most… ez nem történhet meg…

Már lélegezni sem tudott, csak a vénember rideg és örömtelen nevetése visszhangzott a fejében. A piac zajongása fokozatosan elhalkult, úgy érezte, mintha szakadék peremén egyensúlyozna…

Amikor valami felkeltette a figyelmét.

A látását elfelhőző fekete köd apályként vonult vissza, amint tekintete a közelben elhaladó lányra vetült. Bőre a marulafa kérgét idézte, míg arcát hollófekete szeme, széles orra és ívelt ajka tette megkapóvá. Kámzsa fedte fejét, amit épp csak annyira tolt hátra, hogy sejteni lehessen tömött fekete hajfürtjeit. Eleinte nem értette, mivel ragadta meg a figyelmét, azután hirtelen tudatosult benne. Nem feltétlenül a kinézetével vetette észre magát, sokkal inkább a mozgásával. A piacon mindenki ráérősen őgyelgett, sietség nélkül méricskélte a választékot, a lány azonban céltudatosan haladt és egyenesen maga elé nézett. Miközben megkerült két rőföst, az is feltűnt neki, hogy kis zsákot hordozott a vállán, amit szemlátomást meg kívánt óvni az esőtől. Mikor elhaladt mellette, még valamit észrevett, amitől résnyire szűkült a szeme. Néhány lépéssel lemaradva – épp csak annyira, hogy elkerülje a lelepleződést –, két férfi követte a lányt, akiről egy pillanatra sem vette le a szemét. Ekon egész testében megfeszült. Gyanította, miféle emberek lehetnek, és azt is, mit terveznek.

Csak maradj mindig szem előtt, tanácsolta volna legszívesebben.

Elhűlt, amikor a lány épp az ellenkezőjét tette: ráfordult a piactérről elvezető egyik kis mellékutcára, és eltűnt a sarok mögött. Látta, ahogy a férfiak szaporázni kezdték a lépteiket és követték.

Nem a te dolgod, avatkozott közbe gyakorlatias énje, aki csak a bevásárlással törődött. Ne törődj vele. Térj vissza Thembához.

Hallgatnia kellett volna rá. Jobban – okosabban – tette volna, ha sarkon fordul, de lábai minden figyelmeztetés nélkül megindultak, és arrafelé vitték, amerre a lánynak nyoma veszett. Fürgén lépdelt, befordult ugyanazon a sarkon, és megtorpant.

– Ugyan már, te lány, nem kérünk olyan sokat! – hallott egy borízű hangot. – Csak osszuk el, ami a zsákodban van, azután mindenki mehet az útjára.

Ekon a falhoz simult. A sikátor zsákutcának bizonyult, ahol a lány már a legvégsőkig hátrált. Görcsösen szorongatta zsákját, és kovakőként csillant a tekintete, de reszkető álla így is elárulta.

– Hátra! – Hangja túlságosan magasra szökött ahhoz, hogy fenyegető legyen. – Azt mondtam, nem!

– Különben? – gúnyolódott az egyik férfi. – Mit fogsz csinálni, kisegér?

A zsák után kapott, de a lány elhúzta előle, és a kezére csapott. A férfi felszisszent, társa kuncogott.

– A mi kisegerünk igazi vipera. Sebaj, így még izgalmasabb!

A másik férfi nem nevetett. Ahogy előrevetette magát, a lány félreugrott, és épp csak távol tudta tartani a zsákjától, de szinte azonnal ki kellett térnie az ellenkező irányba, amikor a másik férfi is megpróbálta elragadni tőle. A két támadó felváltva kapdosott felé – hol az egyik, hol a másik. Ekon szíve a torkában dobogott. Elég ideje élt Lkossában, hogy tudja, mit csinálnak. Az efféléket nem véletlen nevezték „utcai hiénáknak”, hisz ugyanazt tették, mint a valódi hiénák: eljátszadoztak a prédával és meggyötörték, mielőtt végeztek vele. Egyikük ellen a lánynak még lehetett volna esélye, de a jól időzített támadásnak nem állhatott ellen. Az első férfi újra felé ugrott, mire sötét szemében páni félelem villant. Ekonnak elszorult a torka. A lány valóban sarokba szorított kisegérre emlékeztetett.

Hagyta a földre hullni saját zsákját, ahogy előrelépett.

– Hagyjátok békén!

A két férfi és a lány ugyanazzal a meglepetéssel kapta fel a tekintetét. A támadók egyike szólalt meg elsőként.

– Te meg ki vagy?

Ekon nagyot nyelt.

– Azt mondtam, hagyjátok békén!

A második férfi tekintete ide-oda járt közte és a lány között, mielőtt mosolyával felfedte csorba fogait.

– Úgy látszik, a kisegér nincs egyedül. – Szórakozott pillantással végigmérte őket. – Ez remek mulatság lesz.

– Nem is férfi ez, csak egy nyeszlett kóró – bólintott a társa. – Rövid úton végzünk vele.

Nem is férfi. A gúnyos szavak mintha tőrként fúródtak volna az oldalába. Mindegyiknél összerezzent, miközben valami éledezni kezdett a mellkasa legmélyén. A szavak visszhangot vertek a fejében.

Nem is férfi.

Themba néhány napja talált neki egy tunikát – egyszerű, tiszta darabot, ami illett is rá –, de csak most eszmélt rá, mit jelent ez. Már nem a Hatok Fiainak egyenruháját viseli; már nem úgy fest, mint egy férfi.

Egy-két-há’.

Sajogva megfeszült az álla, és fellángoltak az orrlyukai. A mosoly lassan lehervadt a két férfi arcáról.

– Csak nyugi, fiú! – emelte fel a kezét egyikük. – Nem akarunk semmi…

Esélyt sem adott neki, hogy befejezze a mondatot. Mindkét kezével és teljes erejével eltaszította, majd komor elégtétellel nézte, ahogy elbotlott a lábában és elterült. Szeme sarkában látta, ahogy társa felé lendült, de messze fürgébben mozgott nála. Mint egy régi barátot, úgy ölelte keblére a tudást, amit az évek során a lkossai templomban elsajátított.

Hárítani. Lefegyverezni. Harcképtelenné tenni.

Könnyedén elkerülte a férfi esetlen jobb horgát, támadást színlelt, azután másik irányból megsorozta a támadót. Hallotta nyögését, ahogy a levegő eltávozott a testéből; hallotta az árulkodó csattanást, ahogy ujjpercei találkoztak az állcsontjával. Fájdalom villámlott a kezébe. A férfi földre rogyott, összegömbölyögött és sebesült fejét dajkálgatta, de ő máris fölé kerekedett, és az oldalába térdepelt, hogy ne oldhasson kereket.

– Nem is férfi? – vicsorgott rá összeszorított fogakkal. – Majd én megmutatom neked, ki a férfi!

Ahogy lecsapott rá, végre nevet tudott adni a mellkasában éledező szörnynek, a dühnek, ami helyeslően felmordult, valahányszor újra és újra betalált az öklével.

Jól kitanítottalak.

Megtorpant, megrezzent a fejében felcsendülő hangtól. Csakis Ugo testvéré lehetett.

Épp egy ilyen fiatal és erős, mégis eszes és alapos fiú kellett. Tökéletes kombináció… nem esett nehezemre, hogy kedvemre formáljalak.

Megtántorodott, ahogy a rosszullét felkúszott a torkán, de addig pislogott, amíg Ugo testvér arca elhalványult előtte és tudatosult benne a környezete. A férfi alig mocorgott, arca felismerhetetlenné, légzése sekélyessé vált, míg ő meredten nézte saját véres és sajgó kezét. A veríték kiütközött a homlokán, nyomában a fagyos borzongással. A ráhulló sötétben elkalandozott a tekintete, amíg rá nem talált a lányra.

Még most is mozdulatlanul állt a sikátor végében, alig pár lépésnyire tőle. Ha arra számított, hogy leolvashat az arcáról bármiféle érzelmet – félelmet, netán viszolygást –, csalódnia kellett. A lány arca tökéletesen kifejezéstelen maradt, ahogy fejére vonta a kámzsáját és magához szorította a zsákját. Eltelt néhány pillanat, mielőtt Ekon felegyenesedett. A lány egész teste megfeszült.

– Minden rendben. – Ekon kapkodva és abban a fájó tudatban emelte fel a kezét, hogy egy eszméletlen és összevert férfi felett áll. – Én… nem foglak bántani. Csak segíteni akartam…

A lány hirtelen életre kelt. Fürgébben mozgott, mint valaha is feltételezte volna róla, szemvillanás alatt elérte a sikátor végét. A következő pillanatban már befordult a sarkon, és eltűnt. Magára maradt a sötétben.

3. FEJEZET

ÉLETLEN KÉS

Szavak formálódtak Koffi nyelvén, de egyiket sem lett volna képes kimondani.

Rettenetes lassúsággal peregtek a másodpercek. Érezte, ahogy a jelenlévők tekintete újra rá irányult, egyik a másik után, ám ezúttal olyan élesen, mintha a bőre alá fúródna. Fojtott némaság ülte meg a levegőt, mintha mindenki csak arra várt volna, mikor szólal meg, de bárhogy erőlködött is, nem tudta működésre bírni a száját. Szaporán vert a szíve, míg kiállta Töviserőd urának rezzenéstelen figyelmét, valahol az emésztő félelem és tagadhatatlan csodálat közt. Korábban azt hitte, a férfi akár apja is lehetne, de most… minél tovább meredt rá, annál inkább elbizonytalanodott. Mintha a kortalanság légköre lengte volna körül. Vörösfölddel kihúzott szemét fürkészte és lehetetlenül feketének találta, mint a szenet a kihunyó tűz mélyén. Egyszerre tűnt veszedelmesnek és csábítónak, idegennek és ismerősnek. Bosszúsan ráncolta homlokát, amikor továbbra sem hagyta nyugodni a gyötrő kérdés.

Miért nem emlékszem?

– Üdvözöllek Töviserődben.

A férfit szemlátomást nem zavarta a kínosan hosszúra nyúlt csend.

– Remélem, kielégítőnek találod a szállásod.

Oldalra billentette a fejét.

– Mondd csak, hogy érzed magad?

Hogy érzi magát? Nem számított erre a lefegyverzően egyszerű kérdésre. Nem szívesen vallotta volna be, de ami azt illeti, nem érezte magát túl jól. A feje még mindig lüktetett, üres gyomra korgott és háborgott. A metsző hidegben is különös nyirkosság tapadt a bőréhez, ütött át a szöveten a hóna alatt és a nyaka körül, de még ez sem zavarta annyira, mint a makacs rosszérzés, hogy elfelejtett valami fontos dolgot, ami alig karnyújtásnyira van tőle, mégis elérhetetlenül távoli. Összeszedte magát, mielőtt megszólalt.

– Miért vagyok itt?

Már nem tűnt olyan érdesnek a hangja, mint korábban, mégis utálta, hogy ennyire erőtlen. Válaszként meglepett kifejezés suhant át a férfi arcán.

– Nem emlékszel.

Töviserőd ura megértően bólogatott, Koffi mégis nyugtalanságot érzett, ami mintha a mellkasára fonódott volna, hogy kipréselje belőle a levegőt. Nem emlékszel. Nem értette, mit akarhat ezzel. Nyilván kijelentésnek szánta, nem kérdésnek. Mielőtt még felelhetett volna, a férfi máris továbblépett.

– Tudni akarod, miért vagy itt? – emelte fel a hangját a többi jelenlévő kedvéért. – Joggal kérdezed, és nem is te vagy az egyetlen, aki eltűnődik ezen.

Most először, mióta a férfi betette ide a lábát, Koffi tekintete a többiek felé rebbent. Még most is őt figyelték, de ahogy tüzetesebben is megvizsgálta őket, már nem annyira ellenségesnek látta arcukat, mint inkább bizonytalannak. Némelyekről szinte lesírt a leplezetlen kíváncsiság – mintha vele együtt ők is arra vártak volna, mi lesz most. Töviserőd ura hirtelen széttárta karját, és feléjük fordult, hogy egyszerre szóljon mindenkihez.

– Gyermekeim! – zendült fel telt hangja. – Akik elég régóta élnek itt, emlékezhetnek rá, hogy annak idején magamnak építettem Töviserődöt.

Gyengéd szeretet sugárzott mosolyából.

– Idővel mégis sokkal több lett, mint pusztán a lakóhelyem. Töviserőd ma már a tudás és a szövetség fellegvára, ám mindenekelőtt azok otthona, akiket tehetségük és adottságaik miatt másként elpusztítanának a tudatlanok.

Egy pillanatra elhallgatott, és engedte, hogy a szavai kicsengjenek.

– Töviserőd reménysugár a daraják számára. Menedék, ahol mind megnyugvást lelhettek abban a tudatban, hogy biztonságban vagytok.

Koffi körülnézett a termen, és látta, ahogy sokan helyeslően bólogattak. Néhányan el is mosolyodtak.

– Eközben egy másik remény is él a szívemben – folytatta a férfi. – Olyan világról álmodom, ahol egyetlen darajának sem kell rettegnie az üldöztetéstől és zaklatásoktól, csak mert ilyennek született. Egy új és jobb világról.

Koffi ezúttal egyértelműen látta, milyen hatást gyakoroltak a szavai. A tarka tömeg közelebb húzódott Töviserőd urához, mintha ezáltal közelebb kerülne az álom megvalósulásához. Némelyek imára kulcsolták kezüket, mások áhítatos tekintettel csüngtek a szavakon és szólóján. Koffi fejében újabb visszhangot vert, amit Makena még a hálókamrában mondott.

Daraja vagyok, akárcsak te.

Újult érdeklődéssel nézett körbe a termen, mérte fel az őt körülvevő embereket. Daraják, eszmélt rá. Mind, ahányan vannak.

– Hosszú éveken át kutattam – szónokolt tovább Töviserőd ura. – Abban a reményben gyűjtöttem magam köré a legnagyobb formátumú darajákat, hogy közületek kerül majd ki, aki erejével és hatalmával segíti jobbító munkámat.

Lassan visszafordult Koffi felé. Alig egy méter választotta el őket; ebből a közelségből Koffi is láthatta, hogyan alakult át az arca. Izgatott, lázas lelkesedés sugárzott tekintetéből. Koffi némán figyelte, ahogy ajkai megformálták a szavakat.

– Ma pedig nagy örömmel jelenthetem be nektek, hogy a kutatás véget ért. Végre rátaláltam a kiválasztottra, akinek a neve… Koffi.

A tapsvihar moraja ugyanabban a pillanatban töltötte be a termet, mikor Koffi érezte, ahogy egyetlen döbbent sóhajjal az összes levegő távozott a testéből. Vér lüktetett a fülében, fojtott el minden mást. Egészen távolról hallotta az egymáshoz ütődő tenyereket és dobogó lábakat, az ujjongó üdvrivalgást. Két oldalról magán érezte Makena és Zain tekintetét, bár nem nézett egyikükre sem. Moccanni se bírt. Papírszáraz lett a torka, s ahogy szíve vadul kalapált a mellkasában, minden dobbanás közt ott visszhangoztak fejében Töviserőd urának szavai.

Kiválasztott. Végre rátaláltam a kiválasztottra.

Nem értette ezeket a szavakat. Nem lehetett „kiválasztott”, mikor még azt sem tudta, kik ezek az emberek. Sem azt, hogyan került ide, vagy egyáltalán miért. Páni rémület markolászta a torkát, amitől egyre nehezebben kapott levegőt. Valahogy helytelennek, rossznak érződött ez az egész.

A tapsvihar tovább zengett, amíg Töviserőd ura nem intett a kezével. Koffi fokozódó rosszérzéssel nézte, amint a zöldbe öltözött csoportból egy lány vált ki, aki valamit tartott a karján.

– Ajándék – hallotta Töviserőd urát –, e jeles alkalom tiszteletére.

Koffi nézte, ahogy a lány felé lépdelt. Talán tizennégy lehetett. Ugyanolyan sötét volt a bőre, mint az övé, és aranygyöngyöket font a hajába. Halványzöld tunikát viselt, a térde alatt szerény díszítéssel. Koffi kicsit kínosan érezte magát saját pompás öltözéke miatt. Ahogy közelebb ért, már láthatta, hogy a lány hosszú szárú rózsák bokrétáját ringatja a karjain. Életében nem látott vörösebb és nagyobb – szinte öklömnyi – rózsákat. A lány közvetlen előtte állt meg, és lehajtott fejjel felé nyújtotta a csokrot.

– A tiéd – suttogta.

Elvette a rózsákat – nem mintha vágyott volna rájuk, de nem tudta, mi mást tehetne. A lány udvariasan meghajolt, és elhátrált, aztán megállt Töviserőd ura mögött.

Kiválasztott. A szó egyre csak dagadt Koffi fejében, kiszorított minden más gondolatot. Ez nem lehet, gondolta, senkije nem vagyok ezeknek az embereknek – de akkor miért néznek rá így? Miért érzi úgy, mintha összevert tenyerükkel be akarnák zúzni a dobhártyáját? A karján dédelgetett rózsák émelyítő illatától a rosszullét kerülgette. Túl sok volt ez az egész, túl hirtelen túl sok. Makena és Zain elhátrált, hogy teret adjon neki, ettől hirtelen magányosabbnak érezte magát, mint eddig bármikor. Lesütötte szemét. Látómezeje kezdett elsötétedni, majd miközben lábaira meredt, elhomályosodni. Beharapta ajkát, hogy az éles fájdalom segítsen az összpontosításban.

Nem, mordult magára bosszúsan. Most nem ájulhatsz el.

– Koffi!

A hang lágyan fonódott a neve köré. Felnézett, és riadtan látta meg Töviserőd urát, aki még közelebb lépett hozzá. Az ünneplő tömegben is úgy érezte, mintha kettesben lennének.

– Ne félj! – hallotta a gyengéd hangot. – Már szabad vagy. Ez az otthonod.

Az otthona. Mióta csak magához tért ezen az idegen helyen, valami kapaszkodót keresett, ami segített emlékezni. Végül ez a szó hozta el neki a megváltást. Otthon. Mintha fénysugár járta volna át az elméjére telepedő ködöt.

Otthon.

A vér a fülébe zubogott, azután hirtelen minden emlék felbukkant, méghozzá riasztóan tisztán és elevenen. A pókhálófoszlányok, amelyeket korábban hiába próbált megragadni, újra összefonódtak és tarka képekbe rendeződtek. Otthon. Lkossa. Már emlékezett mindenre: az Éjszakai Állatkertre, ahol szinte egész életét töltötte; Mamára és Jabirra; a tragikus tűzre, ami mindent megváltoztatott. Emlékezett a csereügyletre, amit az Éjszakai Állatkert tulajdonosával, Baazzal kötött, és a küldetésére… a dzsungelre. A Nagy Dzsungelre.

Úgy peregtek fejében az emlékek, mintha egy képeskönyv lapjait forgatta volna. Amikor behunyta a szemét, többé nem ebben a fényűző teremben állt, hanem a lkossai templom legmagasabb tornyának tetején, egy égi kertben. Belé villant a fájdalom, ahogy meghallotta Ekon sikolyait, majd a támadásra induló bestia vadállati üvöltését. Nem, nem bestia, csak egy lány, akit szörnyeteggé torzított az őt felemésztő erő – egy lány, aki emberi mivoltát is feláldozta, hogy megmentse a várost a pusztulástól. Már a nevét is tudta.

Adiah.

Felnyitotta szemét, miközben elgyengülő térde azzal fenyegette, hogy megadja magát. Körötte tovább mosolygott és ujjongott a tömeg. Még most is karjain tartotta a gyönyörű rózsákat; érezte is, ahogy egy tövis a bőrébe vájt. Visszanyelte a keserű epét, és máris egészen más szemmel tekintett az előtte álló alakra. Legalább erre a kérdésre választ kapott.

Tudta, valójában kicsoda Töviserőd ura.

– Koffi? – Ha Fedu, a halál istene tudta is, mi jár a fejében, nem adta jelét. – Jól vagy?

– Nem.

A szeme sarkában Zain ugyanakkor kapta felé a tekintetét, amikor meghallotta fülében Makena elhaló nyögését. A nyomaték kedvéért megismételte.

– Nem.

Hangja ezúttal messzebbre szállt. Oly messzire, hogy hirtelen néma csend hullt a teremre. Fedu szórakozott mosollyal méregette.

– Nem? – ismételte.

– Nem vagyok a kiválasztottad és soha nem is leszek – jelentette ki Koffi. – Gonoszság, amit művelsz. Ne várd, hogy segítsek véghez vinni.

Duruzsoló hang töltötte be a termet, ahogy a jelenlévők lázas izgatottsággal sugdolóztak egymás közt. A daraják immár aggodalommal és nyugtalansággal tekintettek rá. Fedu összeráncolta homlokát. Koffi külön utálta, amiért ilyen hitelesen játszotta el a zavart értetlenséget. A férfi összefűzte az ujjait.

– Biztonságosabb világot szeretnék a darajáknak. Ez szerinted helytelen?

– Nem ezt akarod! – Koffi küzdött, hogy kiszűrje hangjából a remegést. – Halált és pusztulást hozol a világra.

Széles mozdulattal körbemutatott.

– Ők is tudják, mit tettél a szebb világod nevében? Tudják, hogy gyilkolásra kényszerítetted az embereket és megrontottál egy ártatlan lányt?

Szórakozott mosoly játszott Fedu ajkain.

– Hát ezt mesélte az én dalos pacsirtám, hogy megrontottam? – Látható csalódottsággal rázta meg a fejét. – Mielőtt elszökött, mást se tettem, csak segíteni próbáltam Adiah-n. Másra se vágytam, csak hogy a lehető legtöbbet hozza ki magából. Az erő, amit megmutattam neki, erősebbé, gyönyörűbbé és hatalmasabbá tette. Már-már istennővé.

– Mégsem lett az – fintorodott el Koffi. – Szörnyeteggé vált miattad.

Fedu kinyitotta, majd szótlanul becsukta száját. Úgy méregette Koffit, mintha lenyűgözőnek találná.

– Ilyen egyszerű lenne? – kérdezte lágy hangon. – Elég ideje élek már, hogy tudjam, a különbség jó és rossz között csupán megítélés kérdése. Hogy ki istennő és ki szörnyeteg, egyedül attól függ, honnét szemléljük.

– Milliókat áldoznál fel az új világod oltárán – suttogta Koffi. – Eltörölnél egy egész kontinenst.

Fedu vállat vont. A hanyag kis mozdulat rémisztőbbé tette őt, mint eddig bármi.

– A hernyó átalakulása sem lehet teljes, csak ha levetkőzi a selyemgubót. Nincs fejlődés áldozat nélkül.

– Mondj, amit akarsz! – Koffi összeszorított fogain át szűrte meg a szavakat. Már egész testében reszketett a haragtól. – Tarts itt, ameddig akarsz! Te is tudod, hogy soha nem segítenék neked!

A körötte levők egyként hördültek fel, de már ez sem érdekelte. Mélyen Fedu szemébe nézett, várta a gyilkos dühöt, az indulatos kirohanást vagy akár a csalódottságot. Amit ehelyett látott, attól a vére is megdermedt. Az isten remekül szórakozott.

– Mily különös. – Mintha csak magában beszélt volna. – Annyira különböztök ti ketten, mégis… mennyire hasonlítasz rá.

Az állát vakargatta.

Azután oly hirtelen, oly természetfeletti gyorsasággal lendült támadásba, hogy Koffinak felfogni se maradt ideje, mi történik. Az éles sikoly nyomán elborzadva meredt a fiatal lányra, akitől a virágokat kapta. Lábujjhegyen ágaskodott, ahogy Fedu marokra fogta gyönyörűen befont haját és annál fogva a magasba emelte. Kövér könnycseppek peregtek le az arcán, amint elveszítette kapcsolatát a talajjal.

– Mester! – Kétségbeesetten kapkodott levegő után. – Kérlek…

– Elég! – A rózsák a padlóra hulltak, ahogy Koffi előrelépett. Minden figyelme a lány fejbőrére, pattanásig feszülő hajfonataira irányult, és szinte hallotta, ahogy a szálak egyenként felfeslettek. – Engedd el!

Fedu vetett egy lusta pillantást a lány felé, mielőtt ledobta, mint egy zsák jamgyökeret. A lány felsebzett fejbőrét simogatta, és vigasztalanul zokogott. Szívfacsaró látványt nyújtott. Minél tovább nézte, Koffi annál rosszabbul érezte magát.

– Szóval ebben mégiscsak hasonlítotok.

Fedu visszafordult felé, és megköszörülte a torkát.

– Egyszerű isten vagyok, Koffi. – Minden gyengédség kiveszett a hangjából. – S ahogy egykor Adiah, te is értelmes lány. Ezért sem látom értelmét a burkolt fenyegetéseknek. Alkut kötöttünk. Cserét ajánlottál: a te életed Adiahért; szolgálatod az övé helyett. Jobb lesz, ha mindjárt az elején tisztázzuk a feltételeket. Engedelmességgel tartozol. Ha megmakacsolod magad, mások isszák meg a levét. Értjük egymást?

Koffi nem nézett Fedura, csak a földön heverő lányra, aki karjaival görcsösen átfonta testét és a szeméből csak úgy sütött a rettegés. Jól ismerte ezt a félelmet; míg felnőtt az Éjszakai Állatkertben, szüntelenül érezte fenyegetését. A lány szemében viszont látta az anyját, Jabirt, Ekont.

Mások isszák meg a levét. Mi ez, ha nem burkolt fenyegetés? Fedu rendelkezik vele. Érezte, ahogy valami összezsugorodott benne a vereségtől.

– Igen – felelte olyan kifejezéstelen hangon, amilyen csak tőle telt. – Értjük egymást.