Szerezd meg a pasidat, vadóc!

LEVÉL AZ OLVASÓHOZ

Kedves Olvasó!

Megérkezett dark romance-kalandunk harmadik része, a gyilkossági rejtély megoldása. Ebben a könyvben az újabb romantikus szál mellett választ kaphatsz minden kérdésedre. Ez a regény zárja le a Body Count-sorozatot.

Nem olvastad az első két részt? Ugorj vissza, és kezdd az Arran játékszerével!

A titkos kód

A három könyv mindegyik részében titkos nyomokat mutatok a gyilkosról. Szeretnéd megfejteni a rejtvényt? Lapozz, és derítsd ki, hogyan!

Mindenki készen áll? Mocskoljuk be magunkat Riordannel és Cassie-vel!

Szeretettel:

Jolie

A TITKOS KÓD

Készen állsz a nyomozásra?

A sorozat minden részében az egyik szereplő egy négyjegyű kódot ad egy másiknak. Keresd meg mindhárom kódot, majd alakítsd őket szavakká a telefon alfanumerikus billentyűzetének segítségével!

Érdemes végigolvasni a regényt, hogy ebben is megtaláld a kódot, majd lapozz vissza erre az oldalra.

A kódok a sorozat sorrendjében vannak (az egyes kód az Arran játékszerében, a kettes kód a Connor zsákmányában, a hármas kód pedig a Riordan bosszújában). A számok sorrendben szerepelnek.

Például ha a kód 7942 lenne, a 7-es szám a P, Q, R vagy S betűt rejtené. Tehát a megfejtéshez, ami ebben a példában a „Szia”, ki kell próbálnod a lehetséges variációkat, hogy megtaláld a helyest.

Keresd meg a kódokat, aztán használd a billentyűzetet a nyomozáshoz!

Ha szükséged van egy kis extra segítségre, akkor elárulom, hogy a megfejtés három szó, ami megfelel a következő formátumnak:

_   _ _ _ _ _ _ _   _ _ _ _

Szeretnéd rögtön megtudni a megfejtést? A köszönetnyilvánítás legvégén láthatod (de ha nem muszáj, ne csalj!).

Jó nyomozást!

FIGYELMEZTETÉSEK

Az Arran játékszerében feltüntetett figyelmeztetések közül sok továbbra is érvényes.

(spoilert tartalmazhat):

Emberrablás

Sorozatgyilkosság

Halál és gyilkosság

Sérülés

Fenekelés és az orgazmus szándékos késleltetése

Egyensúlyozás a szakadék szélén

Szexuális kötözőeszközök

Nyomkövetés (a hős és a hősnő egyaránt)

Kínzás

Szomnofília (öntudatlan személy szexuális izgatása)

Erkölcsileg megkérdőjelezhető hősnő

Nők elleni erőszakos cselekmények (gyilkossági kísérlet)

Nemi erőszak (említés szintjén, nem a hősnőt érinti)

LEJÁTSZÁSI LISTA

The Naked and Famous: Girls Like You

Camelphat & Elderbrook: Cola

M83: Midnight City

A Perfect Circle: Judith

Nine Inch Nails: Closer

Artemas: i like the way you kiss me

Taylor Swift: I Can Fix Him (No Really I Can)

Rui & Voluptuöus: Come Through

Ex-Habit: On Your Knees

Dutch Melrose & benny mayne: Rush

Sleep Token: Take Me Back to Eden

Bad Omens: The Death of Peace of Mind

A Jolie Vines’ Fall Hard Reader Group által összeállított dallista. Köszönöm, drága, szenvedélyes emberek.

1. fejezet

Riordan

A kerekek dühösen suhantak a fogvatartóm kocsija alatt, és a ritmus tükrözte a szívverésemet. Bénultan feküdtem a sötét hátsó ülésen. Eszméletemnél voltam, de nem tudtam mozogni. Fogalmam sincs, milyen drogot adtak be nekem, de az biztos, hogy hatásos volt.

Az arcom kényelmes bőrülésen pihent, ebből pedig tudtam, hogy a jármű csúcskategóriás. A tempónk arról árulkodott, hogy sietősen szállítottak valahova.

Koncentráltam, és kinyitottam a szememet. Megrándult az ujjam. Semmi.

A harag villámcsapásként hasított belém.

Pontosan tudtam, mire vállalkozom, amikor csatlakoztam a csontvázcsapathoz, most pedig egy rivális banda kezére jutottam, és nem bírtam irányítani a testemet, hogy küzdjek ellenük.

Számítottam rá, hogy bele fogok halni a karrierváltásba, de azt nem gondoltam, hogy ilyen hamar.

A gondolataim csapdájába esve küzdöttem, hogy logikusan kielemezzem a történteket. Ha a halálomat akarták volna, nem rabolnak el, hogy aztán fogva tartsanak és biztosítékként használjanak.

Ennek nem volt semmi értelme.

Nem tartottam magam kulcsfontosságú láncszemnek Arran csapatában. Újonc voltam, így a biztonsági munkák ellátásán és az alapfeladatokon kívül nem bíztak rám semmi mást. Felnyögtem, amikor fejbe vágott a felismerés. Ne, az isten szerelmére, tévedtem. Az egész a húgomról szólt. Genevieve Arran barátnője, így teljesen érthető, miért akarták megkínozni a bátyját.

Rajtam keresztül szerették volna irányítani őt.

Ami azt jelentette, hogy rohadt nagy szenvedés vár rám.

Az autó lelassult, a sofőröm pedig továbbra is néma csendben volt, miközben lekanyarodtunk valószínűleg egy autópályáról, és tovább folytattuk az utunkat egy kanyargós országúton. Fogalmam sem volt, mennyi ideje utaztunk, de óráknak éreztem, ami azt jelentette, hogy vagy Anglia középső részén, ha délre indultunk, vagy a Skót-felföldön voltunk, ha északra vettük az irányt. Nem tudtam pontosan megmondani.

Egy idő után a kocsi lelassult és megállt, aztán a sofőr zörgött valamivel, majd odakintről csörömpölést hallottam. Arra gondoltam, hogy egy elektromos kapu előtt állhattunk meg. Áthaladtunk rajta, és a kocsi egy újabb útra kanyarodott. Végül kavicsok csikorgását hallottam a kerekek alatt. Egy parkolóba értünk.

Ez lehetett volna az esélyem. Fogolyként csak akkor volt lehetőségem megszökni, amikor egyik helyről a másikra szállítottak. Szinte biztosra vettem, hogy nem bilincseltek meg, ami azt jelentette, hogy bíznak a drog bénító hatásában.

Felgyorsult a légzésem, és megpróbáltam mozgásra kényszeríteni az izmaimat. Nem sikerült. Ordítani tudtam volna a rohadt frusztrációtól.

Ha nem tudom megmozdítani a végtagjaimat, csapdába fognak ejteni. Lehet, hogy meg is kínoznak majd. Talán megölnek, ha nem kapják meg Arrantől, amit akarnak.

A kocsi megállt, a motor elhallgatott, és baljós feszültséggel teli csend ereszkedett ránk. Hegyeztem a fülemet, hogy kitaláljam, hol vagyok. Aztán a sofőr mormogni kezdett, amitől újra megfordult körülöttem a világ.

– Ó, a büdös picsába! Most tényleg elcsesztem.

Jézusom! Megkönnyebbülten felsóhajtottam. Ismertem ezt a hangot. Cassie. Mi a fasz?!

Kinyitotta az ajtót, én pedig egy másik hangot hallottam odakintről. Egy nőét, bár az akcentusán kívül semmire nem tudtam rájönni abból, ahogy Cassie-t üdvözölte. Ő is skót volt, amiből sejtettem, melyik irányba indultunk el. A hangja lágy volt. Gyengéd. Mintha ismerné Cassie-t. Aztán hirtelen megváltozott a hangulat.

– Ez egy holttest? – akadt el a másik nő lélegzete.

Cassie hangjában különös feszültséget hallottam.

– Segítségre van szükségem, hogy bevigyem a házba.

– Sin már úton van – válaszolta a barátja. – Ó, meg is érkezett.

Újabb lépteket hallottam a kavicson, aztán egy férfihang csatlakozott a beszélgetéshez, és szeretetteljesen üdvözölte Cassie-t, mielőtt rám fordította a figyelmét.

– Meghalt?

– Nem, csak ki van ütve.

– Ki bántotta?

Feszülten figyeltem. Bárhogy igyekeztem, nem tudtam felidézni a támadás előtti pillanatokat. A raktárban dolgoztam, de utána nem emlékeztem semmire. Ha rám rontottak, képtelen voltam felidézni a támadást.

Cassie válasza gyomorszájon vágott.

– Én.

Szünet következett. A férfi barátja felnyögött.

– Mi a fasz, Cass? Ki ez a fickó?

– Riordannek hívják.

– Ebből nem sok mindent tudtam meg. Veszélyes? Mi a francért nem bilincselted meg?

– Mindent meg fogok magyarázni. Behoznád? Legyél óvatos! Sokat jelent nekem.

A barátja morogva panaszkodott, de kinyitotta a kocsiajtót. A hűvös éjszakai levegő a bőrömet simogatta, miközben a férfi megragadta ernyedt testemet a vaskos kezével, és tűzoltóemeléssel a vállára kapott.

– Nehéz a rohadék – nyafogott a férfi.

Ide-oda lendültem, miközben lépkedett, aztán egy épülethez értünk, és sikerült annyira kinyitnom a szemem, hogy lássam, ahogy a kőlépcső helyét átveszi a márványpadlós bejárat.

Bámultam, és próbáltam kitalálni, hova a fenébe hoztak. Valami puccos helyre. Az épület egy olyan kastélyra emlékeztetett, ahová anya vitte a családot kirándulni. Évszázadokkal ezelőtt épült kőfalak és visszhangos szobák jutottak róla az eszembe. Szépen díszített ajtók és olajfestmények a falakon.

A fogvatartóm, mert ostoba lettem volna bármi mást gondolni, felkocogott velem a lépcsőn – közben a fejem többször visszapattant a széles hátáról –, aztán beléptünk egy szobába, ahol letett a kanapéra. Szerencsére résnyire nyitva tudtam tartani a szemem, így megnézhettem a társaságomban lévő három embert.

A befont hajú nő, aki a harmincas évei közepén járhatott, felkapcsolta a lámpát, aztán leült egy fotelba, és a fel-alá járkáló Cassie-re szegezte a tekintetét, aki még mindig ugyanabban a flitteres fekete ruhában volt, mint előző este. Aztán a behemót skótra néztem, aki felcipelt az emeletre. Én is magas voltam, de ez a fickó egy vadállat, szerintem ha akartam, sem tudtam volna legyőzni egy verekedésben.

A nő a férfi keze után nyúlt, és aggódva összenéztek egymással. Mindketten Cassie-t figyelték, bár ez semmit nem árult el arról, hogy kik lehetnek.

Az én elméletem? Bár Cassie eljátszotta, hogy Arran barátja, igazából valami más volt. Talán egy riválisnak dolgozott. Ami rohadt elcseszett dolog, mert tudtam, hogy Arran törődik vele. Ráadásul én is hatalmasat tévedtem vele kapcsolatban.

Abban a pillanatban, ahogy megláttam Cassie-t, akartam őt. Annyira letaglózott a vonzalom, hogy rájöttem: muszáj ellöknöm magamtól. Képes voltam szexuális aktust színlelni egy másik nővel, hogy lelohasszam az érdeklődését, és a sajátomat is megszüntessem.

Hála istennek soha nem csókoltam meg. A megbánás furcsa ürességet ébresztett bennem.

A nagydarab fickó elkapta a csuklóját, ahogy elhaladt mellette, így Cassie lelassította a lépteit.

– Ülj le, Cassiopeia! Mondd el, mi a franc folyik itt!

Cassie alaposan szemügyre vette a férfit, de kötelességtudóan leült.

Aztán a kezére meredt.

– Soha nem említetted, hogy bepasiztál. – Ezúttal a nő próbálkozott szelíd hangon. – Erről van szó?

– Ő… Ezt nehéz elmagyarázni.

– Arran csapatának a tagja? – faggatta a nő.

Cassie apró biccentése láttán a férfi káromkodott, aztán hirtelen elhagyta a helyiséget.

Cassie figyelte, ahogy távozik.

– Nem a pasim, nem egészen, de az enyém.

Az övé? Kihagyott egy ütemet a szívverésem.

– Ezt muszáj elmagyaráznod, mert nem értem – mondta a nő.

Cassie felsóhajtott.

– Zöld szeme van.

– És ez elég jó indok arra, hogy elraboljunk valakit?

Cassie összecsuklott a fotelben, és megdörzsölte az arcát az öklével.

– Oké, nem, nem az. De mihelyst megláttam, rögtön tudtam, hogy az enyém. Te nem ezt érezted papával kapcsolatban?

Papa mint apa?

A szülei voltak?

Valóban hasonlított egy kicsit a nagydarab fickóra – mindkettőnek fekete haja és kék szeme volt –, de a nőre nem. A nő alacsony volt, mint Cassie, de itt véget is ért a köztük lévő hasonlóság. Az arcformájában és a modorában egyáltalán nem hasonlított Cassie-re, ráadásul nem tűnt elég idősnek ahhoz, hogy az anyja legyen, bár ez semmit nem jelentett.

Megrohamoztak az emlékek. Egyszer Cassie-vel vacsoráztam a szobájában, miután megkerestem és kérdőre vontam, hogy miért piszkálja a motoromat. Rajtakaptam, amikor nyomkövetőt helyezett rá, de akkoriban csak nevettem rajta. Kimagyaráztam, miért csinálhatta. Úgy gondoltam, az a legvalószínűbb, hogy Arran és Shade szemmel akarnak tartani. Kérdőre vontam, Cassie pedig megosztotta velem a vacsoráját. Rohadtul elbűvölt az aranyos beszélgetéssel.

A beszélgetéssel, amiben elárulta, hogy meghalt az édesanyja. Vicces, mert nagyon úgy tűnt, hogy most feltámadt hamvaiból az anyja.

Cassiopeia Archer hazugságainak sora egyre csak nőtt.

Kattant az ajtó, aztán az apja egy tekercs ezüstszínű ragasztószalaggal tért vissza a helyiségbe. Letérdelt mellém, kinyújtotta a kezemet, majd tépett egy darab ragasztószalagot.

Cassie-nek elkerekedett a szeme.

– Muszáj?

– Igen – felelte mogorván az apja.

Az anyja felemelte a kezét.

– Szeretnék tisztázni néhány dolgot. Ez a férfi, Riordannek hívják, ugye? Azt mondtad, a tiéd. Kölcsönös az érzés?

Nem, kurvára nem az.

Cassie szomorúan megrázta a fejét.

– És miért eszméletlen?

– Elkábítottam egy kicsit.

Az anyja mély lélegzetet vett, hogy megnyugodjon.

– Értem. Tudod, hogy talán mérges lesz, amikor magához tér?

Cassie frusztráltan bólintott. Az anyja oldalra döntött fejjel nézett a nagydarab fickóra, aki gondosan összekötözte a csuklómat a ragasztószalaggal. Aztán áttért a bokámra, és azt is összekötötte a farmernadrágomon keresztül.

A légzésemre összpontosítottam. Érzékeltem, milyen őrült gyorsan ver a szívem.

Aztán Cassie ismét megszólalt.

– Tudom, mit akartok mondani. De azt is szeretném, ha visszaemlékeznétek arra, hogyan indult a kapcsolatotok. Vagy hogyan ismerkedett meg Camden és Breeze. Egy árverésen vette meg. Egyikőtök kapcsolata sem kezdődött átlagosan. Azért raboltam el, mert akarom őt, de azért is, mert muszáj volt. Helyre fogom hozni. Riordan az enyém. Akár tudja, akár nem.

Én pont az ellenkezőjében voltam biztos. Őrült volt, hogy ilyet tett.

Viszont mindez nem magyarázta a furcsa érzést, ami a mellkasomba hasított a birtokló kijelentése hallatán. Azt mondta, az övé vagyok. A szó beszivárgott az üres lelkembe, és gyökeret vert benne.

Amikor a szobájában beszélgettünk, azt mondta, mindenki azt akarja, hogy szeressék. Ez megragadt bennem. Túl gyakran gondoltam rá.

Ahogy Cassie-re is. Minden porcikájára.

Bolond voltam.

Egyáltalán nem voltam az övé, és ki tudja, meddig menne el, hogy megkapja, amit akar, ha még erre is képes volt. Abban a pillanatban, ahogy a drog hatása elmúlik, mindent meg fogok tenni, hogy kijussak innen. Akkor is, ha ez az életembe kerül.

2. fejezet

Cassie

Sin meredten bámult, aztán fojtottan felnevetett. Lottie végigsimított a combján.

– Nos… – kezdte.

A helyiség ajtaja kinyílt, és egy kicsi, sötét hajú fiú rakétaként robbant a szobába.

– Cassie! – vetette rám magát.

Elkaptam és szorosan megöleltem Magnust, Sin és Lottie legfiatalabb gyerekét.

– Jaj, ne! Ez egy Mag-támadás.

A hatéves a szuperhősös pizsamájában térdelt az ölembe, és mindkét kezét az arcomra tette, hogy magára terelje a figyelmemet.

– Régóta nem voltál itthon.

– Hiányoztam?

Kinyújtotta a nyelvét, aztán a megkötözött Riordanre siklott a tekintete. Oldalra döntött fejjel fordult vissza hozzám, én pedig felkészültem a kínos kérdésre, hogy miért fekszik egy idegen megkötözve a kanapémon.

– Elviszel az iskolába?

Ó, egek, milyenek a gyerekek!

– Ma nem, de itt leszek, amikor hazaérsz.

A fiú duzzogva lebiggyesztette a száját.

Sin mormogott valamit arról, hogy későre jár, aztán felemelte a fiát az ölemből. Magnus tiltakozásul felkiáltott, így Lottie átvette az irányítást, és kicipelte a kisfiút a szobából, de közben hátranézett rám, hogy jelezze, még nem fejeztük be a beszélgetésünket.

Miután kettesben maradtunk, Sin mélyen a szemembe nézett.

– Fel kell készítenünk a gyerekeket. Tartanom kell valamitől? Mármint azon kívül, mint amennyire már most is aggódom?

Nem részletezte, mire gondol, de nem is volt rá szükség. Egy eszméletlen testtel jelentem meg hajnalban az otthonánál, és egy őrülten birtokló kijelentésen kívül nem adtam rendes magyarázatot a viselkedésemre. Persze, hogy tudni akarta, menekülök-e valami elől.

Lassan oldalra döntöttem a fejemet, és a félelemtől görcsbe rándult a gyomrom.

Sin aprót biccentett.

– Rossz az időzítés. Vagy talán jó. A nagyobb gyerekek táborban vannak, és szinte mindenki más is elutazott valahova.

A négy bátyám, a feleségeik és egy rakás gyerek élt a kúriában. Szerencse, hogy nem tartózkodtak itthon.

Ásítottam.

– Szólnál a biztonságiaknak? Aztán majd később beszélünk. Fel kell hívnom Arrant amiatt, amit tettem. – A szunyókáló Riordanre mutattam. – De előbb muszáj aludnom egy kicsit. Adsz néhány órát?

– Nem tudlak megvédeni, ha nem ismerem a teljes történetet.

– Szerinted miért raboltam el őt?

Sin motyogott valamit a forrófejű nőkről, aztán magamra hagyott, én pedig bezártam mögötte az ajtót.

Egy pillanatra az ajtókeretnek támaszkodtam. Már elmúlt hét óra, és a napfény első sugarai beszűrődtek a szobámba. A lakrészbe, ahol Riordan nagyon mérges lesz, amikor magához tér. Talán jobb is, hogy Sin megkötözte. Így nem tud majd megszökni, amíg meg nem hallgat.

Sóhajtva lerúgtam a lábamról a cipőmet, és ledobtam a kabátomat. Aztán letérdeltem a kanapén fekvő Riordan mellé, és szemügyre vettem a motoroscsizmáját. Egyszer már láttam, ahogy leveszi, így kikapcsoltam a csatokat, és hangos puffanással a padlóra ejtettem a bakancsot.

– Sajnálom, ha megijesztettelek – mondtam. Mivel a kezemmel voltam elfoglalva, nem kellett a szemébe néznem. – Nem tudom, hallasz-e, de esküszöm, hogy nem esik bántódásod. Sem én, sem a családom nem fogunk bántani. Itt teljes biztonságban vagy. Fogalmam sincs, meddig leszel eszméletlen, de nem akarom felhívni Shade-et, hogy megkérdezzem. Addig semmiképp, amíg nem beszélek Arrannel, viszont megvárom, hogy felébredj, mielőtt felhívom. – Megint ásítottam, és olyan fáradt voltam, hogy azt hittem, mindjárt összeesem. – Hamarosan mindent meg fogok magyarázni.

Felmásztam a kanapéra, és a lába köré gömbölyödtem, mint egy kiscica. Aztán hagytam, hogy az álom magával ragadjon, és azzal nyugtattam magam, hogy sikerült mindkettőnket biztonságba helyeznem.

Akkor is, ha Riordan nem tudta, mi elől menekültem el.

*

Néhány órával később arra az érzésre ébredtem, hogy valaki bámul.

Pislogva kinyitottam a szemem, és észrevettem, hogy Riordan dühösen mered rám.

– Ó, szia! Felébredtél? – Kinyújtóztattam a végtagjaimat, és felültem.

Nem válaszolt, helyette lassan feljebb tornázta magát a kanapén. Lassan és ügyetlenül mozgott, engem pedig elfogott a bűntudat.

– Nem tudom, hallottad-e, amit korábban mondtam – kezdtem.

– Hallottam.

Rekedt hangja zene volt a fülemnek. Barna haja a szemébe lógott, én pedig ellenálltam a késztetésnek, hogy kinyújtsam a kezem, és félresöpörjem. A markáns állkapcsának és a belőle sugárzó őrző-védő németjuhász-energiának köszönhetően Riordan túl szép volt. Részben pont ez volt a problémám a férfival.

Hát, az elrablásán kívül.

Muszáj volt jobb benyomást keltenem benne. Széttártam a karom, és körbemutattam a helyiségben.

– Üdvözöllek az otthonomban! Nagy Háznak hívják, és a Cairngorms Nemzeti Parkban vagyunk. Itt élek a családommal.

– Azt állítottad, az anyád meghalt, az apád pedig emberkereskedő. – Riordan körbenézett a szobában, és ha volt egy kis esze, a menekülőutat kereste.

– Ez mind igaz.

– Akkor biztos csak képzeltem azt a két embert, akik korábban itt voltak.

Beletelt egy másodpercbe, mire rájöttem, mire gondol.

– Ó, nem. Sint és Lottie-t láttad. A bátyám és a felesége. Ők neveltek hatéves koromtól kezdve, és néha a szüleimnek nevezem őket. Bár vannak saját gyerekeik.

Végül Riordan visszafordította rám a figyelmét, és olyan mély bizalmatlanság meg ellenségesség tükröződött a tekintetében, mint amilyen a Deadwater folyó.

– Miért hoztál ide?

Elfintorodtam.

– Sietve kellett elhagynom a raktárt, és megijedtem. Ez nem mentség, de magammal akartalak hozni.

Elkerekedett a szeme.

– Szóval csak úgy elraboltál? Bedrogoztál.

– Tudom, és nagyon sajnálom. Soha többé nem teszek ilyet. Néha impulzívan viselkedem, és abban a pillanatban jó ötletnek tűnt.

Riordan hitetlenkedve vicsorgott.

– Szórakozol velem? Egyáltalán hogy a fenébe tudtál kihozni az épületből? Várjunk csak… miért vagyok itt? Mi fog velem történni?

– Azért hoztalak ide, mert az enyém vagy. Ennél jobban nem tudom elmagyarázni, de fel fogom hívni Arrant, hogy tudja, hol vagy. Van még valami, amit szintén el kell mondanom mindenkinek. Hadd hívjam ide Sint és Lottie-t, hogy ne kelljen ismételgetnem magam.

Megkerestem a telefonomat a zsebemben, és küldtem egy üzenetet. Alig egy perccel később a bátyám bekopogott az ajtón, mire beengedtem a szobába.

– Lottie nem jött veled?

Sin mogorván meredt Riordanre, de válaszolt:

– Egy perc múlva itt lesz. Nem érzi jól magát.

Magamban a levegőbe öklöztem. A sógornőm Magnus születése után szüneteltette a további gyermekvállalást, mert egyetemre akart járni, hogy megszerezze a szülésznői képesítést. Tudtam, abban a pillanatban, ahogy lediplomázik, elkezdenek majd dolgozni az ötödik babán.

De valószínűleg nem most volt itt az ideje az ünneplésnek.

– Magához tért a pasid. – Sin oldalra döntött fejjel nézett Riordanre.

A férfi viszonozta a sötét pillantást.

A fotelhoz kísértem a bátyámat, aztán videóhívásban megcsörgettem Arrant, miközben odafigyeltem, hogy csak én látszódjak a képernyőn.

Fogadta a hívást.

– Cassie! Végre válaszolsz. Van valami oka annak, hogy Manny kiszúrta a biztonsági kamera felvételén, ahogy kicsempészed az egyik emberemet az épületből?

Gyerekkorom óta ismertem és családtagnak tekintettem Arrant. Muszáj lesz helyrehoznom a kapcsolatunkat, mert borzasztóan visszaéltem a vendégszeretetével.

Megingott az önbizalmam.

Lesütöttem a szemem, és belekezdtem a történetbe.

– Tegnap este sietve kellett távoznom a raktárból. Shade az irodádban hagyta a kábítószereit, én pedig kölcsönvettem őket.

Arran összehúzta a szemét a képernyőn.

– Hogy jutottál be az irodámba?

Benyúltam a táskámba, és elővettem egy kulcscsomót. Megcsörgettem.

– Te adtad, emlékszel?

Az egész családom befektetőként volt jelen a raktárban, köztük én is.

Arran állkapcsa megrándult.

– Mit csinált veled Will?

Will volt a biztonsági őr, akit lefizettem, hogy kivigye Riordant az épületből.

– A fickó már azelőtt elfogadta a kenőpénzt, hogy befejeztem a mondatot. Ráadásul rendszeresen kioson szolgálat közben dohányozni, és őrizetlenül hagyja a hátsó ajtót. Ki kell rúgnod. Szívességet tettem azzal, hogy lelepleztem.

Arran némán bámult rám.

– Ez az első vallomásom – folytattam. – A második egy kicsit bonyolultabb.

Megfordítottam a kamerát, és megmutattam neki a kanapémon ülő férfit.

– Elkábítottad az újoncomat a lopott drogokkal, aztán megvesztegetted a biztonsági őrömet, hogy segítsen elrabolni?

Miért akadt fenn mindenki ezen az aprócska részleten?

– Igen, de már magához tért.

– Rendben – jegyezte meg vontatottan. – Jól van?

– Nem sérültem meg, de rohadtul össze vagyok zavarodva – jelentette Riordan.

– Arran, mesélj nekem az alkalmazottadról! – szólalt meg Sin.

– Sejtettem, hogy téged láttalak, Sinclair. Tudod, hogy mi folyik itt?

– Nem. Áruld el, mit kell tudnom róla!

Arran morgott, de válaszolt.

– Riordan Gen testvére. Szorgalmas. Miért kérdezed?

– Cassie kijelentette, hogy az övé. Muszáj tudnom, megérdemli-e őt a fickó.

– Kijelentette, hogy az övé?

Riordan ajka résnyire nyílt. Kirázott a hideg az ijedtségtől, és felemeltem a kezem. A legkevésbé sem akartam elijeszteni. Tényleg azt mondtam, hogy az enyém, de hogy mindenki kihangsúlyozza a korábbi szavaimat, az már azért túlzás.

– Nem véletlenül viselkedtem olyan őrülten. Van még valami, amit el kell mondanom, és lehet, hogy ez segít megmagyarázni a tetteimet. – Előhúztam egy fehér papírlapot a zsebemből. – Ezt tegnap este találtam a szobámban.

Az ölembe tettem a cetlit, és küldtem róla egy fotót Arrannek, mielőtt átadtam a bátyámnak.

Arran hunyorogva nézett a telefonjára.

– Mi ez?

Összevissza vert a szívem. Néha meggondolatlanul viselkedtem. Például túl gyorsan hajtottam, mert megbántottak és dühös voltam. Vagy három órával délebbre költöztem, hogy egy bordélyház fölött lakjak, mert meg akartam találni önmagam. Egy férfi elkábítása és elrablása határozottan a legmeggondolatlanabb tetteim közé tartozott.

Másrészt már nagyon régóta nem fenyegetett meg senki.

– Ez egy üzenet Deadwater sorozatgyilkosától, hogy én vagyok a következő.

3. fejezet

Riordan

Életem talán legfurcsább napján egyetlen rövid beszélgetésből több dologra is fény derült.

Először is, hogy mind Arran, mind Sin, Cassie bátyja/apja szemrebbenés nélkül elfogadták a lány kijelentését, miszerint az övé vagyok.

Másodszor: azt a pletykát hallottam, hogy Shade, a csontvázcsapat végrehajtója ugyanezt tette Everlyvel, és ezt mindenki tényként kezelte.

Harmadszor: abban a pillanatban, ahogy Cassie tájékoztatott minket az őt ért fenyegetésről, a saját aggodalmaimról az ő problémájára fordítottam a figyelmemet.

Mi a fene volt ez?

– Olvasd fel a levelet! – követeltem.

Cassie elpirult. Visszavette a papírcetlit a bátyjától, aki felállt, és az ablakhoz sétált, miközben a lány felolvasta az üzenetet.

– Találkozzunk ötkor a folyóparton. Egyedül akarok lenni veled. – Az enyémre emelte a tekintetét. – A te neveddel írták alá.

A döbbenettől a haragom egy része elpárolgott.

– Ezt nem én írtam.

– Tudom. Ezért menekültem el. És ezért hoztalak magammal.

Olyan bűntudattal és félelemmel teli arckifejezéssel nézett rám, hogy összeszorult a gyomrom.

A bátyja kettőnk között gesztikulált.

– Avassatok be a részletekbe! Nem értem, hogy ez miért fenyegetés.

– Tudod, hogy Alishát, az egyik legfontosabb emberemet meggyilkolták – szólt közbe Arran. – Ő a negyedik nő, akit az elmúlt néhány hónapban megöltek Deadwaterben, és a gyilkos egy üzenettel csalta lépre. Convict nevében írt neki, akihez szoros érzelmi szálak kötötték. Utoljára akkor láttuk, amikor mosolyogva mesélt arról, hogy találkozik vele.

Sin káromkodott. Mindkét izmos karja ökölbe szorult. Észrevettem, hogy én is megfeszülök, miközben továbbra is össze volt kötözve a csuklóm.

– Hol van most az a cetli? – kérdezte vicsorogva. – Ugyanaz a kézírás?

– Alisha mesélt erről az egyik táncosnőnek – válaszolta Cassie –, de Dixie maga nem látta az üzenetet, csak szólt róla. Kerestük, de nem találtuk meg. Akárhogy is, nem akartam kockáztatni. Tudtam, hogy mit jelent, és cselekedtem.

A bátyja morgott valamit arról, hogy bárkit kicsinál, aki a családját fenyegeti, aztán Arrant faggatta arról, hogy mit tesznek a gyilkos megtalálása érdekében.

Szóba került a médiafelhajtás, a szerencsétlen rendőrök és a gyanúsítottak, akikkel zsákutcába jutottak.

Én Cassie-t figyeltem, és közben dúltak bennem az érzések, de végül a legjobb belátásom ellenére is az aggodalom győzött. Megbocsáthatatlan, amit velem tett, de lehet, hogy meg tudtam érteni. Megfenyegették. A kibaszottul aranyos skót lány a dús fekete fürtjeivel és a kíváncsi elméjével halálos fenyegetést kapott. Az ijedtsége fokozta az aggodalmamat. Egyszer a vadóc becenevet adtam neki. Inkább legyen vad, mint halott.

Cassie felemelte a tekintetét, és a szemembe nézett.

Mintha villám csapott volna belém a pillantásától. Lassan pislogtam, hogy elűzzem az érzést.

Féloldalas, bűnbánó mosolyt vetett rám.

– Tényleg sajnálom. Most már eloldozlak. Elfelejtettem, hogy meg vagy kötözve.

A bátyja félbehagyta a beszélgetést Arrannel.

– Még ne oldozd el.

Cassie felvonta a szemöldökét.

– Meg fogom mutatni neki, hogyan szabadítsa ki magát, ha hasonló helyzetbe kerül. Ha ő is ugyanolyan célpont, mint te, még hasznos lehet.

Célpont? A drog, amit Cassie használt, még mindig hatással volt az agyamra, és az emlékeim homályosak voltak. Nehezemre esett felidézni az előző estét, de aztán gyorsan felvillantak bizonyos dolgok. Biztonsági őrként dolgoztam a bordélyházban. Moniqua, akivel egyszer lefeküdtem, bár egyáltalán nem emlékeztem arra az éjszakára, odajött hozzám, és a segítségemet kérte. Mondott valamit, amit nem tudtam pontosan megfogalmazni, de a nyelvem hegyén volt a válasz. Jézusom, mit mondott?

Felgyorsult a pulzusom. Egy rivális banda megkörnyékezte. Megijedt. Fontos volt ez az információ, de miért?

Aztán eszembe jutott. Előrehajoltam.

– Bronson nyugtatókat használ.

Mindenki elhallgatott.

– Magyarázd meg! – parancsolta Arran.

Becsuktam a szemem, hogy arra koncentráljak, amit megtudtam.

– Tegnap este odajött hozzám egy nő, és elárulta, hogy Red a Négymérföldesektől rá akarja venni, hogy a sztriptízbárjában dolgozzon. Nyomást gyakorolt Moniquára, de ő visszautasította. Aztán elmesélte, hogy Red alvezére nyugtatókat használ a nőkön, és Red megfenyegette, hogy legközelebb őt küldi a nő után. Moniqua azt mondta, hogy megijedt.

Egy csattanás hallatszott a vonalban, és elképzeltem, ahogy Arran az asztalára csap.

– A gyilkos nyugtatót használt néhány áldozatán. Benne volt a boncolási jegyzőkönyvben – jelentette ki Arran feltehetően Sin kedvéért.

Ezt tudtam, de honnan?

Visszafordítottam Cassie-re a tekintetem, miközben újabb emlékek jutottak az eszembe. Azzal próbáltam elijeszteni magamtól, hogy úgy tettem, mintha bejönne nekem Moniqua. Aztán a bűntudattól gyötörve bementem a szobájába, hogy megkeressem. Az egyik fala tele volt a gyilkossági nyomozás részleteivel, köztük ezzel a cetlivel, amit egy Deadwater-térképre szegezett, amin zsinórral összekötötte a helyszíneket, ahol megtalálták a gyilkosságok áldozatait. Épp azelőtt olvastam el, hogy kiütött az injekcióval. Biztosan lesben állt, talán azt hitte, hogy én vagyok a gyilkos.

Basszus, micsoda zűrzavar.

A vonal másik végén Shade hangja csatlakozott Arranéhoz. Bevonta a végrehajtót a beszélgetésbe. Aztán csend telepedett ránk, mintha Arran elnémította volna a hívást.

Cassie bátyja kinyújtotta a hosszú karját, hogy megnyugtatásképpen megsimogassa a lány vállát. Cassie zavartan, még mindig a cetlit bámulva megszorította a férfi ujjait.

Valamiért gyomorszájon vágott ez a gesztus.

Kurvára jellemző rám, hogy egy vigasztaló apafigurától padlót fogok.

– Ez értékes információ volt, Riordan – tért vissza a vonalba a csontvázcsapat vezetője. – Alisha halála után nem tudtuk végrehajtani az általam tervezett akciót Red és az emberei ellen. Főleg nem úgy, hogy egy csomó kamera táborozik a raktár előtt, és a riporterek a bordélyházat hibáztatják, amiért egy ragadozót vonzott a városba. Pontosan erre volt szükségünk ahhoz, hogy cselekedjünk.

– Mit fogtok csinálni? – kérdeztem.

– Majd szólunk, amikor vége.

Mozgás és hangok szűrődtek át hozzánk a vonalon keresztül. Arran a tőlem kapott információk fényében munkához látott.

Előrébb másztam, ahogy az élet visszatért a végtagjaimba.

– Én is részt akarok venni az akcióban. Visszamegyek.

– Nem. Maradj, és vigyázz Cassie-re! Bárki is írta azt az üzenetet, téged használt fel, hogy eljusson hozzá. Azt akarom, hogy vigyázz rá, és magadra is.

Szerinte biztonságban vagyok a nővel, aki elrabolt? Micsoda röhej!

– És mégis hogyan vigyázzak magunkra? – Próbálkoztam újra. – Nincs semmilyen közlekedési eszközöm. Nincs fegyverem. A ruhámon kívül semmi nincs nálam.

– Értem. Majd intézkedem. – Arran mondott valamit az irodájában tartózkodóknak, majd letette a telefont.

Cassie bátyja megragadta a lány kezét, és kihúzta a szobából, miközben halk és sürgető hangon beszélt hozzá. Cassie egyszavas válaszai sokkal tompábbak voltak.

A bátyja egyedül tért vissza, és velem szemben foglalt helyet.

– Tudnom kell, mik a szándékaid a húgommal.

– Elrabolt, a kurva életbe. Az a szándékom, hogy a lehető legmesszebbre kerüljek tőle.

– Ez nem fog megtörténni. Arran utasított, hogy maradj itt, én pedig egyetértek vele. Nem az ő kedvéért, hanem Cassie miatt. Holnap reggel elutazunk a feleségemmel, és egy éjszakára távol leszünk a háztól. A családom többi tagja máshol van, és elrendeztük, hogy a három gyerek, akik nincsenek táborban, a barátainknál maradjanak. Meg fogom kérni Struant, a bátyánkat, hogy jöjjön vissza, de fogalmam sincs, mikor érkezik. Csak abban vagyok teljesen biztos, hogy Cassie nem maradhat egyedül.

Átgondoltam a problémáját. Nem kellett volna ezzel foglalkoznom, de nem tudtam megállni.

– Ha elmentek, Cassie védtelen lesz. Mondd, miért is érdekeljen?

Végigsiklott rajtam a tekintete, mintha méregetne. A bicepszemet a fekete csontvázcsapatos póló alatt. A testalkatomat. Kihúztam magam ültömben, mintha bizonyítani akarnám, milyen sokat érek.

– Mert ő Cassie – válaszolta egyszerűen. – Arran azt mondta, szorgalmas vagy. Tudsz verekedni?

Vicsorogtam.

– Az elmúlt hét évben az építőiparban dolgoztam, és egy hónapja csatlakoztam egy bandához. Ha nem számítanak azok az alkalmak, amikor meg kellett védenem magam a részeg nevelőapámtól, akkor nem, nincs tapasztalatom a verekedésben. De ez most mellékes.

Elgondolkodva megvakarta az állát.

– Struan tud ebben segíteni. Cassie jól bánik a pengével, és tisztességesen céloz a fegyverrel, de közelharcban a mérete és az ereje hátrányt jelent.

– A kurva életbe! Egy olyan nőről beszélsz, aki elkábított, hogy idehozzon. Miért nem gondolja senki, hogy őrültség, amit csinált?

– Tudjuk, hogy őrültség. Ugyanakkor tiszteletben tartjuk a döntéseit.

– Nem vagyok az övé. Nem vagyok a pasija sem, és nem áll szándékomban itt maradni, hogy eljátsszam a testőre szerepét.

Sin előrehajolt, a térdére támasztotta az alkarját, és valami sötét meg halálos kifejezés tükröződött az arcán. Ugyanezt a kifejezést láttam a húgán is, amikor megkínzott egy férfit a raktár alagsorában. Akkor váratlanul beindultam. A bátyjától, akiből ugyanez az energia sugárzott, kirázott a hideg.

– Egy gyilkos megfenyegette a húgomat, miközben neked adta ki magát. Megértem az aggodalmadat, de csak a büszkeség beszél belőled. Lépj túl rajta! A biztonságánál nincs fontosabb. Érted, amit mondok? Egy dolgot tisztázzunk. Ha megbántod, vagy hagyod, hogy valaki ártson neki, meg foglak ölni.

Válaszul lassan bólintottam. Bármi mással az életemet kockáztattam volna.

Cassie sajátos őrültsége nyilvánvalóan családi vonás volt.

– Örülök, hogy megértjük egymást. Ha az egód miatt aggódsz, a testvérünket, Jamiesont, a csajának kellett kiszabadítania a börtönből. Az én feleségem elhagyta a szigetét, hogy levadásszon engem. Néha a nők megmutatják, mennyire erősek, úgyhogy birkózz meg vele, a kurva életbe. Most pedig ülj egyenesen, és emeld a kezed a fejed fölé! Szorítsd össze a könyöködet, hogy feszüljön a ragasztószalag, aztán gyorsan engedd le a karodat úgy, hogy a könyököd a bordád két oldalára kerüljön!

Sin eljátszotta, hogy lecsapja a karját, és szétfeszíti a csuklóját.

– Egyetlen gyors mozdulat, és a ragasztószalag elszakad. Jó gyakorlat, ha még egyszer ilyen helyzetbe kerülsz.

Hitetlenül követtem az utasítását, és felvettem a kért pozíciót. Végre visszatért annyi erő az izmaimba, hogy eleget tegyek a parancsnak.

Nem gondoltam, hogy működni fog, de ki kellett szabadulnom. Pisilnem kellett. Ki akartam találni, hogyan jutok ki innen. Fel szerettem volna hívni…

Aggódik értem bárki is?

Genevieve meg fogja tudni Arrantől, hogy nem vagyok a raktárban. Szól majd Everlynek, a másik testvéremnek, aki már tudta, hogy egy az apánk. Ezt a titkot évekig őrizgettem magamban. Egyikük sem fog megijedni. Barátok Cassie-vel, a három nő nagyon jól kijött egymással. Valószínűleg jól szórakoznának, ha hallanák, mit tett.

A szégyentől még sötétebb lett a hangulatom. Foglyul ejtett egy alig százötven centis lány, de csak azért, mert képes volt benyugtatózni. Igazából nem jelentett rám valódi veszélyt.

Ő viszont bajban volt. Valaki megfenyegette.

– A kurva életbe! – morogtam. Aztán egy ádáz, lefelé irányuló kézmozdulattal eltéptem a ragasztószalagot, ami fogva tartott.

4. fejezet

Cassie

Lottie csendes támogatása adta a hátteret a vacsora elkészítéséhez. Ő imádott főzni, én pedig szerettem a közelében lenni. Így mindketten boldogok voltunk.

Miután végigaludtam a délelőttöt, és a családi kupaktanács véget ért, a gyerekek hazajöttek az iskolából. Alaposan megölelgettek, és meghallgattam a mesélnivalójukat, miközben igyekeztem szemmel tartani Riordant, akit Sin körbevezetett a birtokon, és bemutatta neki a biztonsági intézkedéseket.

A kaput. A kerítést. Az egyetlen helyet, ahol kikövezett ösvény vezetett egy romos falig, és amit minden szögből kamerák vettek körbe, hogy rögzítsék azokat, akik a könnyű bejáratot akarják használni. Ez volt a mi kis csapdánk a betolakodók számára.

Amikor kocsival kihajtottak a birtokunk távolabbi részére, elakadt a lélegzetem. Semmi nem állt az útjába annak, hogy megszökjön. És hogy őszinte legyek, nem is hibáztattam volna. Ez persze nem változtatott azon a sürgető érzésen, ami miatt elraboltam, vagy azon, hogy mennyire vágytam rá, hogy visszajöjjön.

A szívem akkor kezdett el újra dobogni, amikor visszaértek a házba, most pedig a férfiak elvonultak a nagyterembe.

– Cassie, figyelsz rám?

Meglepetten pislogtam, és észrevettem Lottie aggódó tekintetét. Aztán lehajtottam a fejem.

– Nem. Sajnálom. Elkalandoztam.

Türelmesen rám mosolygott. Megtörölte az ujjait a szép, virágos kötényében, majd csatlakozott hozzám a konyhaszigetnél, és leült az egyik bárszékre. Megfogta a kezemet.

– Ismételd utánam! Nem raboljuk el azokat, akiket kedvelünk.

A szememet forgattam, de kötelességtudóan elismételtem a szavakat.

Lottie oldalra döntötte a fejét.

– Úgy tudjuk a legjobban megosztani az érzéseinket, ha beszélünk róluk.

Megint elismételtem, amit mondott.

– Jó. Most kombináljuk ezt a két állítást.

Megpróbáltam.

– Az emberrablás a legjobb módja, hogy megmutasd egy férfinak, hogy szereted.

Tátva maradt a szája a meglepetéstől. Elvigyorodtam a reakciójától. Semmi szórakoztatóbb nem volt annál, mint megdöbbenteni a családtagokat.

Valaki megköszörülte mögöttem a torkát.

Ó, basszus!

Összerezzenve megfordultam. Riordan az ajtófélfának támaszkodott a konyhában. Magas volt, sötét, szexi aura lengte körbe, és az arckifejezésén tisztán látszott, hogy hallotta, amit mondtam. A francba!

– Cassie. A bátyád azt mondta, hozzáférsz a ház biztonsági kameráinak felvételéhez a telefonodon keresztül. Igaz ez?

Felemeltem a pultról a telefonomat, feloldottam a képernyőzárat, aztán megnyitottam az alkalmazást, amin keresztül ellenőrizhettem a riasztórendszert és a kamerafelvételeket. Aztán megmutattam Riordannek a mobilt.

Közelebb sétált, hogy ellenőrizze, majd egy rövid biccentéssel nyugtázta az információt.

– Akarod, hogy feltelepítsem a telefonodra? – ajánlottam fel.

– Ne adj hozzáférést akárkinek. Ez nem biztonságos – szidott le.

– Te nem akárki vagy.

Riordan néhány másodpercig komolyan nézett a szemembe, majd elfintorodott.

– Persze. Egy pillanatra elfelejtettem. Milyen buta vagyok!

Aztán elsétált. A konyhapultra rogytam, és a kezembe temettem az arcomat.

– Most komolyan, így hallotta először, hogy szeretem?

Lottie megsimogatta a hátamat.

– Ne aggódj! Tudni fogja, hogy csak vicceltél. – Elhallgatott, aztán megváltozott a hangja. – Csak vicceltél, ugye?

– Nem tudom. Valószínűleg? De igen, ha hihetek Elsának a Jégvarázsból, aki szerint nem mehetek hozzá egy olyan férfihoz, akivel csak most találkoztam.

A saját nyomorúságomban dagonyázva csak akkor emeltem fel a fejem, amikor nem tudtam tovább elviselni a csendet. Lottie hosszú másodpercekig némán méregetett.

– Aggódnom kellene?

– A mentális egészségem miatt? Mondd meg te!

– A közelmúltban több fontos esemény is történt az életedben, így érthető, ha összezavarodtál, még akkor is, ha a fenyegetést figyelmen kívül hagyjuk. Szerintem jó lenne, ha átnéznéd a jegyzeteidet, amiket az üléseiden készítettél dr. Hillierrel.

Tinédzserként rendszeresen jártam egy terapeutához, aki segített kezelni a nyomasztó érzéseket, amik mindennap gyötörtek. Ő megállapította, hogy poszttraumás stressz szindrómám van a kötődési zavarok mellett. Különböző technikákat tanított, amikkel képes voltam kezelni a kiváltó okokat és a mélypontokat, de úgy éreztem, nagyon nehéz szembenézni a rossz dolgokkal.

Felnyögtem, és elfintorodtam.

– Elrabolsz valakit, és máris mindenki őrültnek tart.

– Soha nem mondtam ilyet. Csupán arra szeretnék rávilágítani, hogy nehezen élted meg a főiskolát, ami miatt ott is hagytad a tanulmányaidat, majd elkezdted keresni, hogy mihez kezdj az életeddel. Odaköltöztél Arran raktárába.

– Nem titok, hogy miért voltam ott – motyogtam.

– Anyád miatt. Tudom. Meg akartad érteni, milyen volt az élete, hogy kitaláld, mihez kezdj a tiéddel. De ne felejtsd el, hogy te a magad embere vagy, ráadásul egy igen erős személyiség! Több lehetőséged van, mint neki valaha volt.

Ezen elgondolkodtam, és közben figyeltem, ahogy Lottie befejezi a vacsora előkészítését.

– Bár nem találtam senkit, aki ismerte volna, lefogadom, hogy ő soha nem rabolt el egy férfit.

Válaszul egy kedves mosolyt kaptam.

– Azt hiszem, valószínűleg igazad van. Bárcsak ne kellene holnap elutaznunk, de már nem lehet mit tenni. Amikor visszajövünk, hosszasabban is beszélgethetünk erről.

Lottie-nak orvosi vizsgálatra volt időpontja Edinburghban, ráadásul rosszul volt utazás közben, ezért nem akart egy nap alatt kétszer is hosszan autókázni. Nem faggattam a részletekről, mert tudtam, hogy úgyis meg fogja velem osztani, amikor készen áll rá. De igen, biztos, hogy terhes.

– Ígérd meg, hogy átnézed azokat a terápiás jegyzeteket!

Felpattantam, megöleltem, és megígértem, hogy elolvasom, aztán tovább segédkeztem neki.

Miután végeztünk a vacsora elkészítésével, szóltam a családnak, hogy jöjjenek enni. Sin és Lottie két kisebbik gyereke, Daphne és Magnus, valamint Wren, Camden és Breeze kislánya voltak csak itthon. Az idősebb testvéreik és unokatestvéreik az iskolai táborban töltötték a hetet, a többi kisgyerek pedig a szüleivel volt távol.

De az étkezés így is zajosra sikerült, én pedig közben lopott pillantásokat vetettem a csendes Riordanre, aki úgy ette a csirkét, mintha éhezne, viszont meg sem próbált becsatlakozni a beszélgetésbe. Nem baj. Kellett egy kis idő, hogy megszokjanak minket, és ez jó módja volt annak, hogy megismerje a családi dinamikánkat.

Amikor végeztünk a vacsorával, Sin magára vállalta a mosogatást, és bár Riordan felajánlotta, nem engedte neki, hogy segítsen. Lottie a nagyterembe irányította a gyerekeket, hogy szaladgáljanak és elégessék az energiájukat, mivel a heves őszi eső megakadályozta, hogy kimenjenek az udvarra.

Így gyakorlatilag kettesben maradtam Riordannel, mert Sin a konyha másik végében csattogott az edényekkel. A foglyom felállt, mintha távozni készült volna.

– Fel kell hívnom a testvéreidet.

Megtorpant.

– Miért?

– Hogy megmagyarázzam nekik, amit tettem?

Összeráncolta a homlokát.

– Muszáj?

– Csaj-kód. Elraboltam a testvérüket. Tőlem kell megtudniuk, ha Arran még nem szólta el magát.

Legnagyobb meglepetésemre a vicsorgás helyett hangosan felnevetett, és visszaült a helyére.

– Ez jó lesz. De előtte tudni akarom, meddig kell maradnom.

Vállat vontam.

– Velem? Örökre. Ebben a házban… talán pár napig?

Sin kinyitotta a kamra ajtaját a helyiség túloldalán, és eltűnt odabent.

Riordan figyelte, ahogy távozik, majd visszafordult hozzám.

– Hogy mondhatsz ilyeneket?

Felgyorsult a légzésem. Itt volt az alkalom, hogy megmagyarázzam a viselkedésem. Hogy megértessem vele, mekkora sokkot kaptam, amikor először megpillantottam a raktár éjszakai klubjában, ahol verekedésbe keveredett, hogy megvédje Genevieve-et.

Riordan berontott a raktárba, mert azt hitte, hogy a húga veszélyben van. Végül Jamieson, a legfiatalabb bátyám fékezte meg őt. Én a bárpulton táncoltam, és ott is maradtam, mert lenyűgözött a védelmező ösztöne és az, ahogyan a póló felcsúszott a kockás hasán. Iszonyatos boldogság töltött el, amikor rádöbbentem, hogy mit akarok tőle. Az agyam bélyeget sütött rá, és tudtam, hogy az enyém.

Azonnal, teljesen és örökre.

De nem találtam a megfelelő szavakat.

Aztán a pillanat elillat, és Riordan felhagyott a próbálkozással.

– Gondolod, hogy Arrannek elég néhány nap, hogy befejezze, bármit is tervez?

– Célzott támadás lesz. Bronsonra utazik. Néhány kulcsszereplő segítségével, vagy talán csak ő meg Shade mennek majd, de el tudják kapni azt a seggfejt.

Összehúzott szemmel nézett rám.

– Honnan tudod?

– Nem vagyok biztos benne, hogy ezt tervezi, de a helyében én pontosan ezt tenném. – Összedörzsöltem a kezemet, és úgy éreztem, sokkal könnyebb fejben összerakni egy ilyen tervet, mint megfejteni az érzéseimet. – Az Arran birtokában lévő bizonyítékok egybecsengenek azzal, amit eddig tudtunk a gyilkosról, így Bronson gyakorlatilag tálcán kínálta magát. Mivel Arran rögtön cselekedett, úgy sejtem, már eleve gyanakodott a férfira, és ez volt a kirakós utolsó, hiányzó darabja. Nem fog tovább várni.

– Milyen ember ez a Bronson?

– Egy arrogáns pöcs, ráadásul közel sem olyan védett, mint Red, a banda vezetője. A testvéred már találkozott vele, amikor a területükre tévedt. Nem a háttérből irányít, szeret a frontvonalban lenni, így könnyebb elkapni. Red ki fog akadni, de Arran bizonyítéka megköti majd a kezét, mert ő sem akarja, hogy folytatódjanak a gyilkosságok. Rossz hatással van az üzletre. Ráadásul Arranhez hasonlóan ő sem indíthat háborút… túl nagy a médiafelhajtás. Túl sok a zsaru az utcákon. Csak baja származna a balhéból.

Riordan a kezére támasztotta az állát, és egészen kíváncsivá vált a tekintete.

– Mi történik, miután elkapják Bronsont?

Figyelt rám. Tényleg figyelt. Kellemes bizsergés futott végig rajtam.

– Bizonyos módszerekkel – idézőjelet rajzoltam a levegőbe az ujjaimmal – kiszedik belőle az igazságot. De elképzelhető, hogy ő a mi emberünk. A többi gyanúsítottunk közül egy sem ölhette meg az összes nőt. Folyton akadályokba ütköztünk a nyomozás során, és mindig találtunk valami alibit. Bronson nem is szerepelt a listán, csak Red, szóval ezt elrontottuk, amiért nagyon dühös vagyok magamra. A kihallgatás első lépése az lesz, hogy kiderítsük az indítékát. Jól fogunk szórakozni.

Riordan összefonta a karját, és hátradőlt.

– Kár, hogy nem fogod látni.

Meglepetten pislogtam.

– Persze, hogy látni fogom. Én is ott leszek.

– Egy szobában egy gyilkossal? Aki megfenyegetett?

Majdnem felnevettem. Ha azt hitte, be vagyok rezelve, nagyot tévedett.

– Hát nem édes, hogy aggódsz értem? Bűnözőcsaládból származom. Már régóta várom, hogy elkövessem az első gyilkosságomat azért, hogy megvédjek valakit, aki fontos a számomra. Ami jelen esetben a raktár és az összes ott dolgozó nő. Rohadjon meg, amiért megölte Alishát! Amiért végzett Cherryvel, Natashával és Ameliával. Szerinted nem lenne költői igazságszolgálatás, ha egy nő vetne véget a nyomorult életének?

Riordan csak bámult rám.

Az arcomon egy komor mosollyal emeltem fel a telefonomat.

– Ideje, hogy vallomást tegyek.

Riordan sóhaja hallatán megcsörgettem a Csontvázlányok Nyomozóirodája csoportot, hogy Genevieve és Everly is be tudjon kapcsolódni a hívásba, majd nem sokkal később két aggódó arc jelent meg a képernyőmön. Genevieve szőke haja kontrasztban állt Everly barna hajzuhatagával, ami pont olyan csokoládé árnyalatú volt, mint Riordané.

– Valamit el kell mondanom nektek.

Nem titkoltam el a hibáimat. A nyitottság és az őszinteség fontosabb volt számomra, mint azt szavakba tudtam volna önteni, de mielőtt bevallhattam volna a bűnömet, Riordan kinyújtotta a karját, és elvette tőlem a telefont.

Az eltökélt arckifejezésétől felgyorsult a pulzusom. Összerándult a gyomrom, amikor az ujjai az enyémhez értek. Visszatartott lélegzettel vártam, hogy mit fog mondani.

5. fejezet

Riordan

Genevieve-nek elkerekedett a szeme, ahogy meglátott.

– Arran mondta, hogy elmentél valahová Cassie-vel.

Cassie megkerülte az asztalt, és letérdelt mellém a padra.

– Elhoztam.

Fogalmam sem volt, mi motivál, talán a büszkeségem beszélt belőlem, de nem akartam, hogy áldozatnak állítson be.

– Cassie testőreként vagyok itt – helyesbítettem. – Veletek minden rendben? Mondd, hogy biztonságban vagytok!

A két nő megerősítette, hogy igen, biztonságban vannak, illetve, hogy a raktárt lezárták, és a személyzetet visszahívták, amíg meg nem történik valami. Arran és Shade titkolták a birtokukba jutott információkat. Azonban mindenféle kétség nélkül elhittem Cassie elméletét a tervükkel kapcsolatban.

Gen elfordította rólam a tekintetét a képernyőn.

– Igaz, hogy kaptál egy üzenetet, Cassie?

Alacsony, őrült fogvatartóm elsápadt, majd a zsebébe nyúlt, és elővette a gyilkos üzenetét. Korábban csak a szoba másik végéből láttam, ezért most úgy bámultam, mintha további nyomokat tudhatnék meg belőle. A szöveget nagybetűkkel, fekete tintával írták. A papír egy egyszerű, sima lap volt. Semmi más nem volt rajta, amiből megtudhattam volna valamit.

Mégis valami faszkalap az én nevemben írta, hogy csapdába csalja Cassie-t.

A testvéreim végighallgatták a magyarázatát, aztán az üzeneten és a burkolt fenyegetésen tanakodtak.

Everly az ajkára szorította az ujjait, és tisztán látszott rajta a döbbenet.

– A gyilkos úgy próbált elcsalni, hogy Riordannek adta ki magát? Hála istennek, hogy nem mentél el. De hogy jutott be a szobádba? Bárki volt is az, bemehetett arra a szintre, hogy kézbesítse. Ellenőrizte már valaki a biztonsági kamerák felvételeit?

Cassie drámaian felsóhajtott.

– Nincs semmilyen felvétel. Szörnyű ezt bevallani, de kicsesztem Arrannel. Nem akartam, hogy folyton rajtam tartsa a szemét, ezért kikapcsoltam a kamerát a folyosón. Nem tudom elhinni, hogy ekkora idióta voltam.

A lányok kedvesen próbálták megnyugtatni és jobb kedvre deríteni. Én felvontam a szemöldököm.

Észrevette. Összerezzent.

Végül Everly zárta a beszélgetést egy utolsó búcsúmegjegyzéssel, miszerint küld neki valamit a közös hobbijukhoz, bármi legyen is az.

Cassie rám pillantott.

– Miért szóltál közbe? Felkészültem, hogy elvigyem a balhét.

– Ha megkértél volna, hogy kísérjelek el ide, megteszem.

Ez volt az egyszerű, őszinte igazság. Az is az én döntésem volt, hogy maradok erre az éjszakára, függetlenül Arran utasításától, vagy Cassie bátyjának erőszakos marasztalásától.

Cassie lehajtotta a fejét.

– Ó! Ha ez számít, nagyon sajnálom, amit tettem. Nem azt, hogy itt vagy velem, hanem azt, hogy megijesztettelek.

– A kocsiban nem láttalak, így fogalmam sem volt, ki vezet. Azt hittem, egy másik banda rabolt el. Pont azután történt, hogy összeraktam a kirakós darabjait Bronsonnal kapcsolatban.

A szemembe nézett.

– Istenem! Mennyire elcsesztem. Ha megígérem, hogy jóvá teszem, meg tudsz nekem bocsátani?

– Ne fáradj! Csak azért maradok, mert különben sebezhető lennél. Nem engedem, hogy meghalj a felügyeletem alatt, de ennyi.

Megereszkedett a válla.

Mi a francért éreztem ettől úgy, mintha én lennék a rosszfiú?

Az egyik unokahúga, aki pont úgy nézett ki, mint Cassie, berohant a helyiségbe, és magának követelte a figyelmét. Cassie megfogta a kezét, és kisétált a konyhából, közben pedig alig nézett rám. De valaki más engem méregetett. Biccentettem a helyiség túloldalán álló bátyjának, és vártam az ítélkező szavait. Sinclair két nyitott sörösüveggel a kezében trappolt hozzám. Az egyiket felém nyújtotta.

Elfogadtam.

– Van benne kábítószer?

Felhorkant.

– Az nem az én stílusom. Ha azt akarnám, hogy eszméletlen legyél, a kezemen kívül nincs másra szükségem. Viszont a sör alkoholmentes, mivel ma este szolgálatban vagy. – A csípőjét a konyhaszigetnek támasztotta, ami elválasztotta a hosszú étkezőasztalt a konyha többi részétől, és rám mutatott az üvegével. – Miután holnap kora hajnalban elmegyünk, kettesben leszel Cassie-vel.

Közömbösen kortyoltam egyet a hűvös sörből, pedig már eldöntöttem, hogy maradok. Aztán megfogalmazódott bennem valami.

– Tényleg Lottie tette meg az első lépést a kapcsolatotokban?

Ez valószínűtlennek tűnt. Vacsora közben gyorsan szemügyre vettem a nőt, és csendesnek meg nyugodtnak láttam. Semmiben nem hasonlított a férfi és Cassie merész természetéhez.

Sinclair nem mosolyodott el.

– Nem azért árultam el, hogy megkedveltessem veled a húgomat. Kurvára nem akarom túldicsérni. Ami engem illet, te egy vadidegen vagy, ezért rengeteg akadályon kell átverekedned magad, hogy bebizonyítsd, megérdemled őt. Most pedig meséld el, mit tanultál a mai napon, hogy jobban érezzem magam, amiért elmegyek. Sorold fel, mik Cassie gyenge pontjai!

Egy kvíz. Király!

A bosszúságom ellenére felsoroltam, amit megtudtam.

– A ház mérete problémát jelent. Sok a bejárat, ezért nehéz mindegyiket védeni. Az is gondot fog okozni, ha egynél többen támadnak.

Sinclair megitta a sörét.

– Minden ajtó és ablak érzékelőkkel van felszerelve, amik riasztanak, ha kinyílik vagy betörik valamelyik. Nem érne meglepetésszerűen a támadás, és pontosan tudnád azt is, hogy hol hatoltak be a házba – mondta.

– És ha az a rendszer nem működik?

– Működni fog.

Összepréseltem a számat, és kénytelen voltam hinni neki, mert tudtam, hogy nem fogja minden rendszer működésének részleteit megosztani velem.

– A következő gondom a tűz lenne. Megmutattad az öntözőrendszert, de ha az valamiért nem kapcsol be, vagy a füst egy olyan forrásból jön, amit nem tudok eloltani, még lehetnek gondjaink. Ha nem kapunk levegőt, menekülnünk kell.

– A célpont ismert hasonló taktikák alkalmazásáról?

Átgondoltam a kérdését.

– Nem. Elkábítja és elrabolja a nőket, de amennyire tudom, gondosan ügyel arra, hogy ne hívja fel magára a figyelmet.

– Erre mi a bizonyíték?

Felidéztem, amit tudtam, átgondoltam a részleteket, és alaposan kielemeztem a gyilkosságokat, köszönhetően annak, amit Cassie nyomozófalán olvastam.

– Cherry, az első nő, akit megölt, a templomkert lépcsőjén dolgozott, szemben azzal az utcával, ahol laktam. A templomot körülvevő sötét temetőben bárki ólálkodhatott. A gyilkos elrejtőzött, aztán ott ölte meg, ahol elkapta. Natasha Reidet elkábította, ami arra utal, hogy el kellett rabolnia, és egy csendes helyre vinnie, hogy végezzen vele. Amelia Martinnal, a harmadik nővel nem a saját otthonában végzett, amiből arra következtetek, hogy kifigyelte a házat, amire a nő vigyázott, és betört oda. Most már értem, miért, hiszen tudjuk, hogy a Négymérföldes a polgármestert vette célba, aki a szomszédban lakik. Alishát rávette, hogy menjen el hozzá. Mindezekből arra gondolok, hogy kifinomult a taktikája, és nem akarja felhívni magára a figyelmet. Nem hinném, hogy megtámadná vagy felgyújtaná ezt a házat. Inkább beosonna, és mindenféle csinnadratta nélkül ölne.

Sinclair alaposan szemügyre vett.

– Sorold fel újra Cassie gyenge pontjait!

Csak egy dolog jutott az eszembe.

– Ha egyedül marad.

Elégedetten oldalra döntötte a fejét, mert a gondolatmenetem látszólag megegyezett az övével. Ez büszkeséggel töltött el.

De a jóleső érzés rövid életűnek bizonyult. A nagydarab férfi sötét pillantást vetett rám.

– Te vagy a gyilkos?

Leesett az állam a döbbenettől.

– Hát persze, hogy nem, a kurva életbe!

Továbbra is ádáz tekintettel méregetett.

– Bármit megtennék a családomért. Rabolnék, kínoznék és gyilkolnék. Habozás nélkül. Arran azt mondja, a húgod védelmében szembeszálltál vele. Igaz ez?

Bosszúsan biccentettem.

– Akkor értsd meg, hogy bármilyen messzire is lennél hajlandó elmenni a testvéredért, én tízszer annyit megtennék a családomért. Cassie bármelyik rokona így viselkedne. Sok mindenen keresztülment az életében, és csak jót érdemel. Jegyezd meg ezt a figyelmeztetést, amíg vigyázol rá! Mondd el még egyszer, hogyan fogod kezelni!

Megkocogtatta az asztalt, hogy hangsúlyozza a mondanivalóját.

Két érzés dúlt bennem. El akartam küldeni a picsába a stílusa miatt. Ugyanakkor tiszteltem, mert én is ugyanezt tenném Genért vagy Everlyért, bár talán nem ilyen erőszakosan.

Megrándult az állkapcsom.

– Sokkal nyugodtabb lennék, ha valaki szemmel tartaná az udvart. Két-három ember, akik el tudnak bánni egy betolakodóval, amíg én a testőrt játszom. A gyenge pontokra vagy kíváncsi, és ez a legnagyobb. Simán közé és egy kés pengéje közé vetném magam, és ezt bármelyik nőért megtenném, akár megérdemli, akár nem, de ha engem elintéznek, ő magára marad.

– Akkor szerencse, hogy Arran ideküldi az embereit, és néhány barátom is iderepül, hogy segítsenek. Mint mondtam, te egy vadidegen vagy. Egyáltalán nem bízom benned.

Elvigyorodott, aztán elsétált.

Néhány órával később Cassie Sinclair és Lottie lakosztályában volt, hogy lefektesse aludni a gyerekeket, míg én a folyosón vártam őt.

Mérgesen meredtem a ház falaira. Helytálló volt az első benyomásom, miszerint ez egy kastély. Egy átkozott kúria volt, drámai lépcsővel, ami a tágas előszobából vezetett az emeletre, ahol az összes családnak saját lakrésze volt. A földszinten található konyha akkora volt, hogy abban egy egész csapat dolgozhatott, ami több száz évvel ezelőtt valószínűleg így is történt, és mindenfelől márvány, kő- vagy fafaragás vett körbe egy csomó antikvitással ötvözve.

Nem figyeltem eléggé Cassie lakrészére, amikor ott voltam, mert csak a menekülés lehetősége érdekelt. Most, hogy eldöntöttem, maradok, kaptam egy második esélyt.

A falnak támaszkodva mocorogtam, és bevallottam magamnak valamit.

Nem csak a biztonságával kapcsolatos dolgokat akartam látni. Az otthonából kiindulva talán megtudhatok valamit magáról a nőről is. A falakon lógó képekről. Azokról a tárgyakról, amikkel körbevette magát. Ugyanígy szemügyre vettem az Arran raktárában lévő szobáját is, megnéztem a rövid és csillogó ruháit meg a rengeteg sminket… ami éles kontrasztot alkotott azzal a gyilkos kisugárzással, amiről ismertem.

Nem értettem őt.

Nem, ez nem volt teljesen igaz.

Nem bízhattam a megérzésemben, ami azt súgta, hogy nem jelent rám veszélyt. Nem hihettem az ösztöneimnek, amik sokkal többre vágytak, amikor az övének nevezett.

Azt akartam, hogy Cassie bebizonyítsa, tévedek, így amikor vége ennek az egésznek, bűntudat nélkül faképnél hagyhatom.

6. fejezet

Riordan

Cassie a lakrészébe érve becsukta és bezárta az ajtót, mielőtt rám nézett a szeme sarkából. Csend telepedett ránk.

– Hát, ez sokkal kínosabb, mint amire számítottam.

Az ablakhoz sétáltam. Szemügyre vettem az alkonyatot.

– Pontosan mire számítottál?

– Ó, nem, ezt nem fogom elárulni.

Elpirult, de körbemutatott a nagy szobában.

– Ez az én lakrészem, de gondolom, ezt már úgyis sejtetted. Az az ajtó a túloldalon egy folyosóra vezet. Jobbra az első helyiség a konyha. Van benne egy hatalmas hűtőszekrény, ami főleg italokkal van tele, bár egy ideig rajongtam a puccos jégkockákért, úgyhogy a fagyasztót azokkal pakoltam tele, aztán a másik oldalon van egy dupla szárnyú ajtó, ami a hálószobámba vezet. A fürdőszoba is ott van. Érezd otthon magad. Aludj egyet, ha akarsz.

A falnak támaszkodtam, és összefontam a karomat.

– Éjjel szoktam dolgozni, és már éppen eleget pihentem.

– Igen. Nekem köszönhetően.

Elfintorodtam.

– Különben is, ki tudja, mit fogsz csinálni velem álmomban. Igazából megint simán benyugtatózhatsz, ha elkezdesz unatkozni.

Leesett az álla a döbbenettől.

– Egyetlen apró tűt lopok csak el, és hirtelen én vagyok a nyugtatók királynője.

– Mit csináltál Shade felszerelésének többi részével?

– A többit nem vettem el. Miután megtaláltam az üzenetet, leszaladtam Arran irodájába, hogy kölcsönvegyek egy pisztolyt, aztán megtaláltam Shade kis bőrtáskáját, és elloptam belőle egy adagot, mielőtt visszamentem az emeletre. A szobám ajtajában álltál, és halálra ijesztettél.

Ezt hallva megváltozott a véleményem a történtekről.

– Azt hitted, a gyilkos vagyok? Ezért kaptál el?

– Nem. Tudtam, hogy te vagy az. Csak egy fél adagot adtam be, nehogy megöljelek, a többi pedig már történelem.

Hazudhatott volna. Az a verzió rohadtul elfogadhatóbb lenne, mint az igazság, és ami még fontosabb, megbocsáthatóbb. De Cassie kegyetlenül őszinte volt.

– Ha nincs szükséged pihenésre, nem akarsz velem hokimeccset nézni? – A sarkán hintázott. – Van egy kis dolgom, de a meccsek szórakoztatóak. A srácok tényleg mindent beleadnak a bunyóba.

– Nem vagyunk barátok. És nem csak együtt lógunk munka után.

Cassie felsóhajtott, és bűnbánó vigyort villantott rám, de nem próbált tovább győzködni. Körbesétált a szobában, elővett egy mappát meg a tabletjét, aztán helyet foglalt a kanapén. Bekapcsolta a tévét, és keresett egy hokicsatornát, aztán lejjebb vette a hangerőt, majd munkához látott. Valami listát írt a mappa tartalma és a tabletjén megjelenő e-mailek alapján.

Körbejártam a helyiséget.

Ha holnap tényleg érkezik egy csapat, mint ahogy arról a bátyja tájékoztatott, én akár el is mehetek majd. Ami azt jelentette, hogy már csak ez az egy estém maradt, hogy jobban kiismerjem Cassiopeia Archert.

A kúria többi részéhez hasonlóan itt, a nappaliban is magas volt a mennyezet, és díszlécek szegélyezték. Egy saroklakrész volt az emeleten. A jobb oldali falon három hatalmas ablakot láttam, amelyek közül a középső egy erkélyre nyílt, míg a másik külső falon túl egy íves öböl helyezkedett el.

Mindenhol nehéz bársonyfüggönyök takarták el a kilátást, amik a plafontól a padlóig értek. A függönyök borús, szürke színűek voltak, ami a fehér falakkal és a fapadlóra helyezett plüss-szőnyeggel együtt egyszerű, letisztult hátteret alkotott. Még a kanapénak is világosszürke színe volt, és csak ott tűnt melegebbnek, ahol a lámpafény rávilágított. Itt-ott aranyszínű dekorációs elemek sugallották, hogy mennyire gazdag a lakrész tulajdonosa.

Időnként azon kaptam magam, hogy a tekintetem újra meg újra visszatér Cassie-re. A csillogó, fekete, göndör hajára, a mintás overalljára és a merész, tengerkék szemére. Üde színfoltja volt ennek a nyugodt környezetnek. Nem lehetett megfeledkezni róla.

Kényszerítettem magam, hogy elfordítsam róla a tekintetem.

A mögöttünk lévő fal, ahonnan a folyosóra vezető ajtó nyílt, könyvespolcokkal és egy csomó fotóval volt díszítve. A képeken gyerekek és felnőttek mosolyogtak, biztosan a családja. Sok itt készült, a tulajdonukban lévő kúriában. Néhány máshol, skót helyszíneken. A hegyek között és fenyőerdőben.

Ebből megtudtam, hogy nagyon fontos számára a család.

Otthon, abban a lakásban, ahol Gennel és az apjával laktam, a fickó sok fényképet őrzött a szeretteiről. Rólam egyet sem akasztott a falra. Sőt, szerintem egyáltalán nem volt olyan ember, aki kirakta volna valahova a fotómat.

Cassie könyveihez sétáltam, és nem bírtam abbahagyni az összehasonlítgatást. Sosem volt könyvespolcunk. Nekem még saját szobát sem adtak, a kanapén aludtam, miután anyánk meghalt, és Gen apja kénytelen volt magához venni minket. Kíváncsian vettem szemügyre a rengeteg könyvet, amit Cassie feltehetően kis korától kezdve gyűjtögetett.

Láttam kalandregényeket, amiknek gyerekszereplői hajón utaznak. Képregényeket aranyos anime stílusú karakterekkel. Romantikus regényeket, amelyeknek borítóit koponyák és tőrök díszítik. Vagy félmeztelen férfiak.

Mindig úgy gondoltam, hogy az emberek azért tartanak könyvespolcokat, hogy olyan klasszikusokat mutogassanak rajtuk, mint Austen vagy Brontë. Olyan könyveket, amiket az iskolában muszáj volt elolvasni. Cassie nem ilyen ember.

A különböző sorozatok között Funko Pop!-figurák sorakoztak, gondolom, a könyvekből, vagy talán a kedvenc tévésorozataiból.

Semmiről nem üvöltött, hogy őrült a csaj. Minden normálisnak tűnt.

Egészen addig, amíg a tekintetem meg nem állapodott egy díszen a sor végén. Egy vastag regény mellett egy polírozott koponya állt. A koponya tetejét kivájták, és tárgyakat gyömöszöltek bele. Egy egyetemi igazolványt. Egy koncertjegyet. A koponya fogai közül egy cetli lógott, rajta a „BAKIK” felirattal. Mi a franc?

– Gyerünk!

Cassie kiáltására megpördültem. A kanapén térdelt, és felháborodva kalimpált a karjával. Rám siklott a tekintete.

– Bocsánat. Ez szabálytalan volt. Nézd meg a visszajátszást!

Fintorogva néztem a képernyőre.

– Semmit nem tudok a játékról. – Az én tapasztalataim szerint a hokit egy sáros mezőn játszották télen, botokkal és egy labdával.

– Én sem. Csak a dögös pasik miatt nézem, és azért ordítok, mert mások is fel vannak háborodva.

Elvigyorodott, és valamitől összerándult a mellkasom. Olyannyira, hogy vissza sem fordultam a morbid díszhez. Semmi értelme nem volt ennek a vonzalomnak. Abban a pillanatban, ahogy megláttam, kívántam Cassie-t. Csinos volt. És nagyon veszélyes. Szerettem volna felemelni és szorosan átölelni. Még azután is, hogy bedrogozott.

Biztos ugyanolyan elcseszett voltam, mint az a koponyadísz.

És még mindig bámultam. Kérdőn oldalra döntötte a fejét, és teljesen elveszítette a sport iránti érdeklődését, ahogy rám összpontosította a figyelmét. Ettől felgyorsult a légzésem. Az összes vér délre száguldott a testemben.

Aztán megszólalt a telefonja, megtörve a pillanatot, én pedig magamhoz tértem. Cassie megkereste a mobilját, és fogadta a hívást, elnémítva a zenét, ami egy rendőrségi tévéműsor főcímdala volt.

– Csontvázlányok Nyomozóiroda, Cassiopeia beszél, miben segíthetek?

Everly nevetését hallottam a vonal túloldaláról.

– Tetszik ez az üdvözlés. Genevieve-vel pont erről szeretnénk beszélni veled.

– Ó, benne vagyok.

– Kéznél van az üzenet?

Cassie felugrott a kanapéról.

– A hálószobámban hagytam, amikor átöltöztem. Egy pillanat.

Cassie a testvéreimmel beszélgetve kirohant a helyiségből. Odamentem a kanapéhoz, és le akartam némítani a tévét. De ahogy a távirányítóért nyúltam, a jegyzettömbjén landolt a tekintetem.

Nem vagyok a megszállottja. Ez hiperfixáció, írta.

Nagyot nyeltem, és elfordítottam a fejem, így helyette akaratlanul is a papírjaira koncentráltam. Minden oldal tetején egy terapeuta neve és címe szerepelt, alatta pedig Cassie jegyzeteit láttam.

Ezen dolgozott? És velem kapcsolatban jutott valamilyen következtetésre?

Azt semmiképp sem olvasnám el, de seggfej voltam, mert visszafordítottam a tekintetem a jegyzettömbjére, hogy megnézzem, miket írt még össze.

Valószínűleg csak szexéhes vagyok.

Egyszer véget fog érni. Csak ki kell bírnom addig.

Ne csinálj semmi visszafordíthatatlant!

Ne bántsd őt!

A furcsa érzés tovább erősödött bennem. Megpróbálta helyrehozni önmagát és azokat az impulzusokat, amik a velem szemben elkövetett tetteihez vezettek. Én pedig biztos, hogy még nála is elcseszettebb voltam a csalódás miatt, hogy a rögeszméje nem valódi.

Cassie visszatért a helyiségbe, mire eldobtam a távirányítót, és megint a falnak támaszkodtam. Végigsiklott rajtam a tekintete, miközben a nőkkel beszélgetett.

– Csak azt nem értem, miért Riordan nevében írták alá. – hallottam Everly szelíd hangját a vonal túloldaláról.

– Alisha üzenetét Convict írta alá, akivel korábban valamilyen kapcsolatban állt – jegyezte meg Genevieve. – Talán egyéjszakás kalandba bonyolódtak, de ennyi is elég volt ahhoz, hogy magához csalja. Miért hihették, hogy nálad is beválna ez a taktika, Cassie? Miért Riordan?

Cassie összevonta a sötét szemöldökét.

– Ez könnyű kérdés. Mert bejön a testvéretek.

A tenyerembe temettem a homlokomat.

Genevieve-nek elakadt a lélegzete.

– Mióta? És honnan tudná ezt bárki is?

– Elárultam Dixie-nek, ő pedig megígérte, hogy tájékoztatja a többi nőt, hogy senki ne próbálkozzon nála. De ez nem volt tisztességes tőlem. Az egész egyoldalú.

– Riordan tud az érzéseidről? – kérdezte a testvérem.

Cassie a telefont bámulva rám bökött a hüvelykujjával.

– Ha eddig nem tudott, most már igen.

– Hallja, amit beszélünk?

Cassie összerándult.

– Bocsánat. Sokkoló videóhívás etikett. Említhettem volna, hogy biztonsági szolgálatban van itt, bár nagyrész tudomást sem vesz rólam.

A kurva életbe! Otthagytam a helyemet a falnál, és megkerültem a kanapét, hogy leüljek mellé, majd felemeltem a kezem, hogy integessek a testvéreimnek.

– A testőr nem nyilatkozik – mondtam mindkettőjüknek.

Cassie kuncogott, és közelebb húzódott hozzám, így a válla az enyémhez ért. Finom illata körbevett, és a gyengéd érintéstől feltámadt bennem a vágy. A csupasz bőre az enyémhez simult a fekete csontvázcsapatos pólóm ujja alatt. Puha és sima test találkozott az izmos és keménnyel. Nem kellett volna problémát jelentenie, hogy semleges arckifejezést öltsek magamra, mégis nehezemre esett, aztán észrevettem, hogy egyre jobban szorítom az állkapcsomat, és kényszerítenem kell magam, hogy a képernyőn tartsam a figyelmemet.

Genevieve rám nézett.

– Nemrég felhívtam apát, és megkértem, hogy készítsen össze neked egy táska ruhát, mert el kellett utaznod. Kitalálod, mit mondott?

– El tudom képzelni.

– Beszéljünk négyszemközt?

Cassie már tudott erről a szarságról. Everly nem olyan rég tudta meg, hogy testvérek vagyunk, és azt hiszem, jobb, ha megtanuljuk beavatni egymást az életünk dolgaiba, ha valaha is be akarjuk hozni az elvesztegetett időt.

– Nem szükséges – feleltem. – Ő rúgott ki otthonról.

Genevieve a szájára szorította a kezét.

– Ő nem ezt mondta. Azt állította, hogy leléptél egy veszekedés után. Kirúgott otthonról? Istenem! Miért nem mondtad el nekem?

Mert fájt. Mert nem akartam, hogy elveszítse a hitét az egyetlen megmaradt szülőjében. A fickó a legtöbb szempontból rettenetes ember volt – egyetlen jó tulajdonsága, hogy szereti a lányát. Majdnem annyira, mint amennyire engem utált, hiszen én voltam a kakukkfióka a fészkében. Egy másik férfi gyermeke, akit kénytelen volt eltűrni.

Sóhajtottam.

– Mit értem volna el vele? Csak azért maradtam abban a lakásban, mert ott voltál. Már a raktárban laksz Arrannel, én pedig kereshetek magamnak egy másik helyet.

Genevieve tekintete elfogadóan megvillant.

– Megtaláltam a kocsidat a raktár parkolójában. Egy ponyva van a hátsó ülésre terítve. Az összes cuccod ott van, ugye?

Vállat vontam, és véletlenül újra megérintettem Cassie-t.

– Még nem találtam új lakást. Nem számít. Sokat dolgozom, szóval pénzkidobás lenne egy szobáért fizetni valahol, ha az idő nagy részében úgysem vagyok ott. A klubban zuhanyozom és mosok. A kocsimban alszom. Egyelőre így is jó.

Genevieve felsóhajtott, aztán morgolódott magában, hogy mindent magamban tartok.

Everly megrázta a fejét.

– Nem tehetek róla, de úgy érzem, ez az én hibám. Csak azért mondtad el, hogy ugyanaz az apánk, mert meg akartál védeni egy emberrablási kísérlettől. Nem állíthatod, hogy pusztán véletlen egybeesés, hogy a nevelőapád rögtön utána kirúgott otthonról.

– Nem véletlen egybeesés – ismertem el. – Szembeszálltam vele, és véget vetettem ennek a látszatkapcsolatnak. Valamikor muszáj volt megtörténnie.

Everly kérdezett valamit Genevieve-től az apjáról, én pedig felsóhajtottam, és egy pillanatra elmerültem a gondolataimban. A biológiai apám, Everly apja sokkal rosszabb volt, mint a fickó, akiről egészen addig azt hittem, hogy az apám, amíg anyám be nem vallotta az igazat. Néhány nappal a halála előtt.

Deadwater polgármestere két gyermeket nemzett, Everlyt és engem, de ez volt az egyetlen jó dolog, amit a férfi egész életében tett a világért. Minél többet tudtam meg róla, annál dühösebb lettem. Korrupt volt. Bántalmazó. Életem ismeretlen csapása. Elutasította a terhes anyámat, és közölte vele, hogy szabaduljon meg tőlem.

Talán az volt a kisebbik rossz, hogy egy olyan szülő nevelt fel, aki soha nem akart engem.

A fájdalomtól még zaklatottabb lettem, bár nem akartam, de igenis hatással voltak rám a történtek.

A polgármester tehetett arról, hogy ellöktem magamtól Cassie-t. Bosszút akartam állni rajta, aminek következményei lesznek. Szóba sem jöhetett, hogy beleszeressek valakibe, amikor nagy valószínűséggel holtan fogom végezni.

Amikor Cassie-nek hallhatóan elakadt a lélegzete, visszatértem a jelenbe. Elénk tartotta a telefont, aztán megnyomott egy gombot, így a kis képkocka, amiben látszottunk, az egész képernyőre kiterjedt. Közelebb hajolt, és készített egy képernyőfotót. Meredten bámultam a képet. Ő szórakozottan nézett ki rajta, míg én komolyan. A sötét fürtjei a rövid, barna hajamhoz simultak. Mindkettőnk arcán volt valami beazonosíthatatlan érzelem.

– Nem tudtam ellenállni – suttogta. Majd hozzátette: – Ez egyenesen az erotikus fantáziáim közé fog kerülni.

A testvéreim még mindig beszélgettek. Megfordultam, hogy Cassie-re nézzek.

Megint elpirult, és zavartan vállat vont.

– Mi van? Jól nézünk ki együtt.

Nem tagadtam.

Egészen ördögivé változott a vigyora. Ettől újra elöntött a vágy. Elképzeltem, ahogy a rólam készült képet bámulja, és lassan végigsimít a testén. Atyaég!

– Hoppá! Engedélyt kellett volna kérnem. Ha nem tetszik, szólj, hogy töröljem.

Ökölbe szorítottam a kezem, és egy rohadt szót sem szóltam.

*

Éjszaka Cassie a hokimeccs helyett egy telenovellát kapcsolt be a tévében, amiről azt állította, hogy olyan függőséget okoz, mint a drog. Összekuporodott a kanapén egy takaró alatt, és időnként csillogó szemmel nézett rám.