Az eredeti mű címe:

Sid Lowe

Fear and Loathing in La Liga

Barcelona vs Real Madrid

Yellow Jersey Press, London, 2013

Fordította: Zentai György

Tördelés, tipográfia: Malum Stúdió

Copyright © Sid Lowe 2013

Hungarian translation © Zentai György, 2015

Hungarian edition © GABO Kiadó, 2015

A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges

Elektronikus kiadás v.1.0.

ISBN 978-963-406-214-1

Kiadja GABO Kiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Várlaki Tibor

„Egy könyv!”
Claire-nek és Charlie-nak

Españolito que vienes
al mundo te guarde Dios
Una de las dos Españas
Ha de helarte el corazón

Kis spanyol érkezik a világra,
Isten óvja őt.
A két Spanyolhon valamelyike
megfagyasztja a szívét.

(ANTONIO MACHADO)

Madrid vagy Barcelona? Oviedo!

(MIGUEL MICHU)

TARTALOM

A SZERZŐ MEGJEGYZÉSE

A NYELVRŐL ÉS A PÉNZNEMEKRŐL

1.

MÁSNAP REGGEL

2.

ELŐZŐ ESTE

3.

A MÁRTÍR ELNÖK

4.

AZ ELFELEDETT ELNÖK

5.

ÖRDÖGŰZÉS

6.

DON SANTIAGO

7.

A HÁZ, MELYET LÁSZLÓ ÉPÍTETT

8.

AZ ÉVSZÁZAD IGAZOLÁSA

9.

SZŐKE NYÍL

10.

HH: AZ EREDETI SPECIAL ONE

11.

A VALAHA VOLT LEGJOBB NAGYKÖVETÜNK

12.

BÍRÓÜGYEK

13.

JOHAN CRUYFF SZUPERSZTÁR

14.

A KESELYŰ ÉS TÁRSAI

15.

DREAM TEAM

16.

„NUNCA POSITIFO”

17.

HARMINCKÉT ÉVVEL KÉSŐBB

18.

ÉS A DISZNÓK REPÜLTEK

19.

A LABDASZEDŐ ÉS A TOLMÁCS

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

IRODALOMJEGYZÉK

KÉPEK

KÉPJEGYZÉK

A GABO KIADÓ E-KÖNYVEIRŐL

HA TETSZETT A KÖNYV, OLVASSA EL EZT IS

A SZERZŐ MEGJEGYZÉSE

Több száz papír szétszórva, rajtuk több ezer szó. Dolgozószobám padlója olyan lett, mintha egy vágószobában járnék. A könyvem folyamatosan alakult és változott attól kezdve, hogy elkezdtem írni. És drasztikusan le is rövidült az első vázlathoz képest. A szöveg alapját elsősorban archív anyagok képezik, melyek némelyike új megvilágításba helyezi a két nagy klub rivalizálását, továbbá számos interjú, melyeket az elmúlt évek során készítettem a Real Madrid és a Barcelona játékosaival, edzőivel, igazgatóival és elnökeivel. Idővel ezek az interjúk egyfajta szóbeli történelemmé álltak össze. Köszönetet kell, hogy mondjak ezért az alábbi személyeknek, akik nagylelkűen megosztották velem történeteiket és tapasztalataikat és/vagy válaszoltak kérdéseimre és segítettek tisztázni néhány félreértést: Alfredo di Stéfano, Amancio Amaro, Andoni Zubizarreta, Andrés Iniesta, Ángel Cappa, Ángel Mur, Antoni Ramallets, Carlos Villarrubí, Charly Rexach, Dani García Lara, Darcy Silveira dos Santos „Canário”, Emilio Butragueño, Evaristo de Macedo, Fernando Argila, Fernando Hierro, Fernando Sanz, Henrik Larsson, Hriszto Sztoicskov, Ignacio Zoco, Iván Campo, Joan Gaspart, Joan Laporta, Johan Cruyff, Jordi Cruyff, Jorge Valdano, José Antonio Camacho, José Emilio Amavisca, José Luis San Martín, José Martínez „Pirri”, Josep Fusté, Josep María Minguella, Josep Seguer, Juan Manuel Asensi, Juan Santisteban, Louis van Gaal, Luís Figo, Luis Milla, Luis Suárez, Marcos Alonso, Michael Laudrup, Míchel, Míchel Salgado, Miguel Ángel Portugal, Predrag Mijatović, Pichi Alonso, Radomir Antić, Rafa García Cortés, Ramón Calderón, Santi Solari, Silvio Elías, Steve Archibald, Steve McManaman, Txiki Beguiristain, Vicente del Bosque, Víctor Muñoz, Xavi Hernández, Zinedine Zidane és még sokan mások.

Köszönet illeti azokat a szereplőket is, akik megszólalnak ugyan könyvemben, de nem szerettek volna névvel szerepelni, valamint mindazon további személyeket, akik gazdagították a történetet. Könyvembe beillesztettem azokat a beszélgetéseket is, melyeket az elmúlt évek során folytattam olyan játékosokkal, mint például Oleguer Presas, Raúl, Paco Pavón, Paco Gento vagy David Beckham. Az országos archívumokból, magángyűjteményekből és a kluboktól származó iratok mellett természetesen igénybe vettem más írók, riporterek és történészek tapasztalatait és munkáit is, nem beszélve a történet főszereplőinek elbeszéléseiről. Felmerült bennem, hogy a szöveget lábjegyzetekkel lássam el, de az ötlet nem tűnt praktikusnak. Helyette egy válogatott bibliográfiát állítottam össze. Az ebben szereplő könyvek szerzőinek nagy hálával tartozom.

A könyv nem azzal a céllal készült, hogy egyfajta mértékadó összefoglaló mű legyen a két klub történetéről – egy ilyen munka terjedelme mindkét klub esetében külön-külön is több kötetre rúgna, s könyvem már így, szerkesztett formában is meglehetősen terjedelmes. Egyes fejezeteket, melyeket nagy élvezettel írtam, kihúztunk belőle, mert nem illeszkedtek szervesen a fő mondanivalóhoz, másokat pedig jelentősen lerövidítettünk. Így például Diego Maradona hiába minden idők talán legnagyszerűbb játékosa, ebben a történetben csak mellékszereplő, Laurie Cunningham madridi szereplésének és Quini elrablásának elbeszélése sem úszta meg a húzást, és a polgárháború előtti idők leírása is jelentősen le lett rövidítve és át lett szerkesztve. A központi helyet így azok az epizódok – s a mögöttük megbúvó emberi történetek – foglalják el, melyek nagy hatással voltak a két klub rivalizálására, s melyek olyanná formálták a Real Madridot és az FC Barcelonát, amilyennek ma ismerjük őket. Ez az ő történetük.

Sid Lowe, Cantabria, 2013. június

A NYELVRŐL ÉS A PÉNZNEMEKRŐL

Az egyes pénzösszegek az eredeti pénznemben, általában pesetában vagy euróban lettek feltüntetve. Néhány esetben, a könnyebb érthetőség kedvéért megadtuk az egyes összegeket dollárban vagy fontban is. Az árfolyamok, a megélhetési költségek és az infláció mértékének változásai miatt a mai pénzre átszámított értékek kiszámítása meglehetősen bonyolult és gyakran értelmetlen is. 1999-ben vezették be az eurót Spanyolországban, ekkor egy fontért 1,42 eurót adtak. (2015-ben, a magyar kiadás megjelenésének évében, egy euró, kb. 310 forintot, egy font kb. 430 forintot, míg egy dollár kb. 280 forintot ért.)

A helységneveket spanyol alakjukban adtuk meg, kivétel azokban az esetekben, ahol létezik széles körben elfogadott itthoni megfelelőjük is, mint például Kasztília vagy Katalónia. Az épületek, utcák stb. nevei Katalónia esetében katalánul, Spanyolország többi része esetében spanyolul (kasztíliaiul) szerepelnek.

A személynevek ahol csak lehetséges, a helyi alakjukban szerepelnek. A Franco-diktatúra idején egyes katalán neveket „kasztílianizáltak”, de a könyvben meghagytuk a katalán írásmódot.

A Franco-korszakban több klub nevét is megváltoztatták. Az Athletic Bilbaóból például Atletico Bilbao lett, amit könyvünkben is jelöltünk. Az Español 1998-ban Espanyolra változtatta a nevét. E csapatok mindig az adott korszakban hivatalosnak számító nevükön szerepelnek a könyvben.

1.

MÁSNAP REGGEL

Élet és halál. S köztük ott a futball.

Egyik oldalon egy szülőotthon, a másikon a temető. Közöttük a Camp Nou, Európa legnagyobb stadionja. A Les Corts temetőben hétszintes urnasír falak egész sora látható, melyek úgy festenek, mint valami öltözőszekrények. Az egyik falhoz létrát támasztottak, mely mintha egy könyvtárosra várna, hogy az leszedjen egy kötetet a legfelső polcról. Összesen 23 399 ember nyugszik itt egy 34 417 négyzetméteres területen, köztük a Football Club Barcelona néhány kiemelkedő játékosa: Paulino Alcántara, a klub örökös gólrekordere, aki visszavonulása után orvosként dolgozott a Ramblas közelében lévő barri xino veszélyes környékén; César Rodríguez, aki Alcántara és Messi után a harmadik helyet foglalja el a klub góllövőlistáján; Josep Samitier, a Mágus, a Barcelona – valamint a Real Madrid – egykori játékosa és technikai vezetője, továbbá Javier Urruticoechea, a kapus, akinek védései tizenegy évnyi eredménytelenség után segítették bajnoki címhez Terry Venables csapatát. Ez volt a Barcelona első bajnoki sikere a demokrácia beköszönte óta, melynek hatására a rádió riportere az alábbi híressé vált mondatot zengte az éterbe: „Urruti, szeretlek!”

Itt nyugszik Kubala László – akiről azt tartják, őmiatta építették meg a Camp Nout, s akinek duzzadó izomzatú szobra ott áll a stadion bejáratánál –, sírjától a temető kerítése felett látni lehet a stadion északi végét. A közelben nyugszik Julio César Benítez is, aki ételmérgezésben halt meg 1968-ban, mindössze három nappal a Barcelona Real elleni mérkőzése előtt. Most éppen a Barcelona Real elleni mérkőzése utáni reggelen jöttünk ide a temetőbe, negyvennégy évvel később. Minden csendes, és kihalt. Süt a nap.

„Tegnap kellett volna kijönnie” – mondja egy itt dolgozó asszony, aki segít végigkalauzolni a látogatókat a sírok labirintusában. Elhaladunk a Kubala család sírja mellett. A temetőben mindenfelé Katalónia piros-sárga, valamint a Barcelona gránátvörös-kék színeit viselő zászlócskák, képek és szalagok tarkállnak.

Miért, mi történt tegnap?

„Az, ami minden egyes alkalommal, amikor a Real Madriddal játszik a csapat – felelte a nő a stadion felé biccentve. – Tele volt látogatókkal, akik családtagjaik, barátaik vagy egykori játékosok sírjait keresték fel. Segítséget kértek tőlük, hogy megnyerjük a meccset.”

2.

ELŐZŐ ESTE

2012. október 7., vasárnap. A Football Club Barcelona a Real Madridot fogadja a spanyol bajnokság hetedik fordulójában. Ez a sportág, sőt, a sportvilág két legnagyobb riválisának első összecsapása az idényben, melynek jelentősége a pályán kívül, szimbolikus értelemben és persze a pályán is hatalmas. A meccs reggelén a katalán La Vanguardia napilap címoldalán teszi fel a kérdést: „Csak futball?” És tudják a választ is: a Barcelona–Real Madrid sohasem csak a futballról szólt, a legkevésbé napjainkban. A mostani lesz politikai szempontból a legjelentősebb összecsapás mind közül, de különösen igaz ez a Francisco Franco tábornok 1975-ben bekövetkezett halálát követő időszakra.

A mérkőzés hátteréül a pénzügyi válság, a Barcelona és Madrid közötti kudarcba fulladt költségvetési tárgyalások, a katalóniai választások kiírása és a függetlenségről való népszavazással kapcsolatos viták szolgáltak. Három héttel korábban, szeptember 11-én, Katalónia „nemzeti” napján, a diadán szinte az egész város leállt – a becslések szerint mintegy másfél millióan vonultak az utcákra. A felvonulók között volt a Barcelona elnöke, Sandro Rosell is. Rosell hangsúlyozta, hogy magánemberként vett részt a rendezvényen, ám a klub hagyományos, mérkőzések előtti élőképe napjainkban a katalán zászlót, a senyerát ábrázolja, ami a megszokottnál komolyabb üzenetet hordoz. Közel 100 000 ember emel a magasba sárga és vörös lapokat, melyek teljes egészében beborítják a stadiont. Egyesek – köztük a Barcelona korábbi elnöke, Joan Laporta – arra buzdítják a szurkolókat, hogy vigyék magukkal a független Katalónia csillagos zászlaját.

A média hetekkel, hónapokkal korábban megkezdte a meccs felvezetését, a szokásos megosztottsággal. A jobboldali La Razón, a spanyol egység nagyhangú védelmezője 27 oldalas politikai eszmefuttatásában azon sopánkodott, mennyire át van politizálva ez a mérkőzés. A szétválást ugyancsak ellenző El Mundo két évezredes titokról lebbentette fel a fátylat bebizonyítván, hogy Jézus Krisztust valójában katalánok gyilkolták meg.

A meccs előtt a Barcelona himnusza szólt, a stadion két végében két gigantikus piros-sárga csíkos katalán zászlót bontottak ki, a lelátókon több helyen a függetlenségi lobogók tarkállottak, s egy drapéria is látható volt, melynek angol nyelvű felirata azt hirdette, hogy Katalónia Európa új állama. Ám a katalán nemzeti himnusz, az Els Segadors – mely az 1640-es felkelés emlékét idézi fel, aminek hatására Katalónia IV. Fülöpöt legyőzve francia protektorátus alatt tizenkét évre függetlenné vált – a várakozások ellenére nem csendült fel. És a tiltakozás sem volt olyan egyhangú és heves, ahogyan sokan várták.

Mindenki arra a pillanatra vált, amit Toni Strubell próféciának nevezett. Strubell a katalán parlament képviselője, akinek apja – aki a Franco-diktatúra idején Angliában élt száműzetésben – gyakran mondogatta, hogy az lesz a függetlenség első napja, amikor a Camp Nou közönsége fogja követelni azt. A Barcelona szurkolói a Granada elleni bajnokin kezdtek először énekelni, de a mai nap sokkal fontosabb volt: ma a Real Madrid volt az ellenfél. S amikor a stadion órája 17 perc 14 másodpercet jelzett, felcsendült a rigmus: „Függetlenséget! Függetlenséget!”

1714. szeptember 11-én ért véget Barcelona ostroma, melyben V. Fülöp serege bevette a várost. A katalánok rossz oldalra álltak egy örökösödési háborúban, ám a csata azóta a nemzet történetének központi eseményévé vált, a függetlenség elveszítésének napjává. A diada ezt a vereséget „ünnepli” – ez a Barcelonán belül és kívül is sokak számára érthetetlen tény egyfajta szimbóluma a katalán léleknek –, és erősíti azt a vélekedést, hogy Madrid a katalánok természetes ellensége. V. Fülöp betiltotta a katalán politikai intézményeket és a katalán nyelv iskolai oktatását, s ezzel gyakorlatilag véget vetett a katalán függetlenségi törekvéseknek egészen az 1800-as évek közepén kialakuló kulturális reneszánszig. 1914-ben alakult meg a katalán parlament, a mancomunitat, de Miguel Primo de Rivera tábornok diktatúrája idején betiltották. Primo de Rivera bukása és a második köztársaság – Spanyolország első valódi demokratikus rendszere – idején Katalónia autonóm státuszt kapott, ám a spanyol polgárháború kitörése, majd az azt követő Franco-diktatúra szertefoszlatta a térség álmait. Franco halála után Katalónia már széles körű autonómiát élvezhet, de a közvélemény-kutatások szerint a katalánok több, mint 50 százaléka függetlenségpárti.

Az ezen a napon a Camp Nouban összegyűltek bizonyosan azok voltak, s szemükben a pályán valódi politikai küzdelem zajlott. Reggel Gerard Piqué, a Barcelona védője arra kényszerült, hogy elhatárolódjon korábbi kijelentésétől, miszerint a Barcelona–Madrid-mérkőzés Katalónia–Spanyolország-összecsapás is egyben. Laportának azonban nem voltak kétségei: „bizonyos szinten ez igaz – jelentette ki. – Ez egy sportrivalizálás politikai felhangokkal. A Madrid mindig is Spanyolországot jelképezte, mi pedig Katalóniát.”

De nem a szurkolók skandálása az egyetlen, ami emlékezetes maradt a 2012–13-as idény első clásicójáról. A meccs tökéletes összefoglalója volt annak, miről is szól a Barça–Real: szimbolizmus, identitás, politika, rivalizálás… és a legnagyszerűbb futball a világon. A Katalónia iránti tiszteletadás idővel a Real Madrid és az FC Barcelona iránti lelkesedéssé alakult át. A meccs döntetlennel zárult: mindkét csapat tízszer lőtt kapura, egyszer találta el a kapufát és két gólt lőtt. A lefújást követően a nézők elégedettek voltak. S ami még fontosabb, tudták, hogy ezzel még nincs vége. Az igazi rivalizálások örökké tartanak. Ahogyan az egyik Barcelona-játékos megfogalmazta: „Minden egyes összecsapás az évszázad mérkőzése, még ha nyolc is van belőle egy évben. „Mi itt vagyunk, ők pedig itt” – jelentette ki José Mourinho, a madridiak edzője a mérkőzés után karját széttárva, két kezét nagyjából azonos magasságban tartva.

Nem kis magasság.

Katalónia éltetését mindenekelőtt Lionel Messi és Cristiano Ronaldo ünneplése váltotta fel. Először Ronaldo lőtt gólt, utána Messi; majd Messi, és ismét Ronaldo. Ha a Real Madrid–Barcelona földünk legnagyobb sportbéli rivalizálása, akkor annak jelenkori legjobb megtestesítője e két kiváló játékos, akik uralják a pályát és személyiségükkel, játékukkal és stílusukkal meghatározó szerepet töltenek be klubjuknál. Nem lehet említést tenni az egyikükről a másik nélkül. Írjuk csak meg a Twitteren, hogy „Ronaldo mesterhármast lőtt”, s figyeljük a reakciókat. „Szar mesterhármas”, vágja rá egy culé, vagyis Barcelona-drukker; „jobb játékos, mint Messi”, mondja egy madridista. Az ellenfél szurkolói a lehető legjobb módszert találták ki Ronaldo bosszantására: amint meglátják, egyből „Messizni” kezdenek.

Messi és Ronaldo jóvoltából hetente dőlnek meg az újabb és újabb rekordok. A meccsen szerzett négy találatuk azt jelentette, hogy 2012-ben ketten együtt pontosan száz gólig jutottak. „Ezek ketten annyira jók, hogy egyszerűen nem volna szabad arról vitázni, ki is a világ legjobb játékosa” – mondta Mourinho. Ronaldo a huszonkettedik percben szerzett gólja azt jelentette, hogy sorozatban immár hatodik clásicóján bizonyult eredményesnek, ami korábban még egyetlen játékosnak sem sikerült. A mindössze huszonöt éves Messi ugyanakkor egy gólra megközelítette a clásicók történetének örökös gólrekorderét, Alfredo di Stéfanót. „Nem evilági” – harsogta címlapján az ország legnépszerűbb napilapja.

Három hónappal a clásico után Messi megnyerte az Aranylabdát. Ronaldo lett a második. Ez csak természetes, mondták a Barcelona-drukkerek; botrány, reagáltak rá a madridiak. A zürichi díjátadó ékesen bizonyította e két játékos zsenialitását, s azt, hogy milyen meghatározó szerepet tölt be a Real Madrid és a Barcelona a sportvilágban és a köztudatban. Messi immár sorozatban negyedszer lett első, ami korábban még senkinek sem sikerült. Ronaldo pedig negyedszer lett második, egy győzelem mellett. Ronaldo első és Messi utolsó győzelme között a Real Madrid és a Barcelona játékosai összesen nyolcszor hódították el az Aranylabdát, a 2012-es FIFPro év csapata választásán pedig 10 madridi és barcelonai labdarúgó került be a legjobb 11-be. Volt benne valami törvényszerű, hogy mindkét klubot öt-öt játékos képviselte, egyenlő eloszlásban. Soha nem volt még két ennyire domináns csapat, pláne nem két rivális.

Ezek voltak hát a játékosok és a csapatok, akik mindenki mást elhomályosítanak, s amikor a clásico második félidejében az óra a 17 perc 14 másodperchez érkezett, néhány Barcelona-drukker majdnem megfeledkezett az akkor esedékes „Függetlenséget!” skandálásról; éppen Messi gólját ünnepelték.

Összesen 225 clásicót játszottak le eddig, melyből a Real Madrid 90-et, a Barcelona pedig 87-et nyert meg. A számok gyorsan növekednek: a 2012 októberét megelőző kevesebb, mint két évben összesen 13 összecsapásra került sor, az idény végéig pedig még további háromra. A sorozat a madridi Hippodrome-ban kezdődött 1902. május 13-án, mindössze néhány száz méterre délre a mai Santiago Bernabéu Stadiontól. A football akkoriban még távolról sem volt olyan népszerű sportág, mint manapság. A Barcelona egy a Los Deportesben leközölt hatvanhárom szavas hirdetésben verbuválta a játék iránt érdeklődőket a lap szerkesztőségébe. Összesen tizenketten jelentek meg. A Madrid története barátságos mérkőzésekkel kezdődött a Retiro parkban, jó esetben hat-hétfős csapatokkal. „A legtöbb időt ivással és dohányzással töltöttük” – emlékezett vissza egy egykori résztvevő. Voltak, akik erkölcstelennek tartották a sportot, melyet „szégyentelen és minden bizonnyal elmeháborodott ifjak játszanak, akik nem átallnak alsóneműben rohangálni az utcákon”.

Az első Madrid–Barcelona-mérkőzést körülbelül kétezer néző előtt játszották, akik a Rastro piac egyik kereskedőjétől bérelt székeken foglaltak helyet; a 2012 őszén rendezett összecsapást 98 000-en látták a Camp Nouban, az előfizetéses tévéközvetítést pedig további kétmillióan követték figyelemmel Spanyolország-szerte: ez a szám jóval alacsonyabb a legutolsó, 2011. decemberi ingyenes közvetítés tizenkétmilliós nézettségénél. A tévétársaságok a meccs globális nézettségét négyszázmillióra becsülték, s bár ez túlzásnak bizonyult, az bizonyos, hogy több mint harminc országban került képernyőkre. A Deloitte legfrissebb adatai szerint 2012-ben a Real Madrid és a Barcelona immár negyedik éve vezette a legnagyobb árbevételű klubok listáját.

Bobby Robson, a Barcelona egykori edzője szerint a clásico a világ legnagyobb mérkőzése, s nehéz lenne vitatni az igazát. A FIFA a Real Madridot választotta a huszadik század legjobb csapatának; a Nemzetközi Labdarúgás-történeti és -statisztikai Szövetség pedig a Barcelonát a huszonegyedik századénak. Bár 2013-ban sorozatban másodszor kényszerültek mindketten már az elődöntőben búcsúzni, 1998 óta csupán két klubnak sikerült három alkalommal megnyernie a Bajnokok Ligáját: a Realnak és a Barcelonának. A Real Madrid minden más klubot megelőzve kilencszer hódította el a BEK/BL-serleget; a Barcelona négyszer, ebből háromszor hét éven belül, s ezen felül több nemzetközi trófeát gyűjtött, mint bármely más csapat.

Rajtuk kívül csak egyetlen spanyol klub – az Athletic Club de Bilbao – szerepelt fennállása során végig az első osztályban, s a két óriás összesen 54 bajnoki címet szerzett – harminckettőt a Real és huszonkettőt a Barcelona. A harmadik legeredményesebb az Atlético Madrid kilenc bajnoksággal. S vessünk csak egy pillantást a játékosokra, akik a két klubban megfordultak: Kubala, Di Stéfano, Maradona, Cruyff, Sztoicskov, Czibor, Puskás, Sánchez, Butragueño, Netzer, Schuster, Iniesta, Romário, Ronaldo, Raúl, Guardiola, Laudrup, Luis Suárez, Kopa, Figo, Rivaldo, Zidane, Ronaldinho, Casillas, Xavi, Messi, Cristiano Ronaldo. A FIFA Év játékosa díj tizenhét egymást követő győztesének mindegyike megfordult pályafutása során a Real Madrid vagy a Barcelona csapatában.

Ők a futballvilág két behemótja, melyek neveikben Spanyolország két legnagyobb városát képviselik – két különböző, eltérő identitású, valamint politikai és kulturális hátterű, egymással szinte állandó konfrontációban lévő várost. Barcelona a Földközi-tenger partján fekszik, arccal Franciaország és Olaszország felé, aminek köszönhetően a politikai és egyéb irányzatok itt érték el elsőként Spanyolországot. Madrid Kasztília központi fennsíkján (Meseta) terül el, több, mint hatszáz méterrel a tengerszint felett. A télen nagyon hideg, nyáron forró város egy olyan folyó mentén helyezkedik el, mely nem hajózható. Madridot II. Fülöp tette meg fővárossá pusztán azért, mert Spanyolország közepén található: egy a Puerta del Solnál található tábla jelzi a 0 kilométert, az ország minden útjának elméleti kiindulópontját. A központosítás egy olyan jele ez, melyet a legtöbb madridi észre sem vesz.

Spanyolországnak két csapata van. „Mindenki Real Madrid- vagy Barcelona-drukker” – mondta a spanyol szövetségi kapitány, Vicente del Bosque. A Centro de Investigaciones Sociológicas statisztikái szerint a Realnak 13,2 millió szurkolója van, míg a Barcelonának 10,4 millió. Az Opinea 2013. májusi felmérése szerint a megkérdezett meccsre járó szurkolók 28%-a vallotta magát Real-, 26%-a pedig Barcelona-drukkernek. Az országos adatok ennél is magasabbak: a spanyol állampolgárok több, mint 60%-a szurkol a két klub valamelyikének. Ráadásul a spanyol labdarúgás egyik legmeghökkentőbb jelenségeként gyakorlatilag minden egyes szurkoló Almeírától Zaragozáig természeténél fogva drukkol a két nagy valamelyikének, és fontosnak tartja, melyikük nyeri a clásicót. A két nagyról szól minden. „Spanyolország egyik fele a Madridnak, a másik a Barcelonának szurkol, akkor is, ha történetesen Oviedo- vagy Ponferradina-drukker” – állítja Luis Milla, aki hat évet játszott a Barcelonánál és hetet a Realban. Az Opinea azon kérdésére, hogy „Madrid vagy Barcelona?”, a válaszadók mindössze 11%-a felelte azt, hogy „egyik sem”.

A Real és a Barcelona nem pusztán futballklubok, hanem nagy befolyással bíró demokratikus intézmények. Azon mindössze négy spanyol klub közé tartoznak, melyeknek a tagjai a tulajdonosai, s így társadalmi súlyuk hatalmas; ezt gyakran fel is használják a közélet fontos szereplőinek befolyásolására. Négy országos napilap – kettő Madridban és kettő Barcelonában – áll gyakorlatilag a szolgálatukban, s a rájuk nehezedő nyomás éppen olyan brutális tud lenni, mint amennyire megrészegítő az általuk birtokolt hatalom. Radi Antić egyike annak a mindössze két embernek, akik mindkét klubnál dolgoztak edzőként. „A Madrid vagy a Barcelona igazgatói posztja fontosabb bármely ország miniszteri székénél” – állítja. Amikor Ramón Mendoza, a Real egykori elnöke hasonló kijelentést tett, az USA spanyolországi nagykövete levélben tudatta vele, hogy teljes mértékben igazat ad neki. Ramón Calderón 2009 januárjában távozott a Real Madrid igazgatói székéből. „Maradhattam volna – mondja –, de arra ráment volna az életem. Olyan hatalmas volt a nyomás, hogy úgy éreztem, ott fogok szívrohamot kapni az igazgatói páholyban. Ha nem hagyom abba, ott maradok a páholyban.”

A Real Madrid és a Barcelona elválaszthatatlan a spanyol társadalomtól és Spanyolország történelmétől. Nem nagyon találni olyan embert Katalóniában, de Spanyolország többi részén sem, aki úgy tartaná, a sportot és a politikát külön kellene választani. Tetszik vagy sem, a sport és a politika keveredik egymással, különösen itt. A szimbolikus jelentések elkerülhetetlenek, aminek következtében nincs még egy politikával annyira átitatott mérkőzés, mint a clásico, még ha ez a politikai befolyás időnként egyoldalú is.

Marcos Alonso apja tagja volt az 1950-es években BEK-et nyerő Real Madrid csapatának, és a fia is játszott a klubnál. Gyerekkorában minden idők két legnagyobb Real-játékosával, Alfredo di Stéfanóval és Puskás Ferenccel focizhatott a kertjükben, profiként azonban ő maga a Barcelona labdarúgója lett. „Ez a világ két legnagyobb klubja – mondja Alonso –, a Barcelona társadalmi jelentősége azonban olyan mértékű, ami a Madridnál nem tapasztalható. Barcelonában azt érzed, hogy az emberek teljes mértékben azonosulnak a klubbal. Óriási hatást gyakorol a katalán társadalomra.” A Real jelentése a madridiak számára ennél egyszerűbb. „A Real Madrid a sikerrel való azonosulást testesíti meg” – mondja Ramón Calderón. Jorge Valdano, a Real egykori játékosa, edzője és igazgatója megfogalmazása szerint a clásico nem más, mint „egy klub és egy több, mint klub” összecsapása.

„Minden egyes Real Madrid–Barcelona-mérkőzés a hatalom elleni lázadássá alakul át” – állítja a Barcelona egykori csatára, Hriszto Sztoicskov. Amikor a Barcelona a Madriddal játszik, az sok culé szemében egy nemzet küzdelme az állammal szemben, a szabadságharcosok csatája Franco tábornok fasisztái ellen, a spanyol polgárháború – melynek egyik szimbolikus jelentőségű eseménye volt a Barcelona elnökének meggyilkolása – veszteseinek küzdelme a győztesek ellen. Bobby Robson egyszer így fogalmazta ezt meg: „Katalónia egy nemzet, és a Barcelona a hadserege.” S ezt az üzenetet már a legkisebbeknek is igyekeznek közvetíteni: egy a Barcelona történetét bemutató, s a klubelnök Rosell előszavával ellátott gyerekkönyv nyíltan politikai üzenetet hordoz. Az illusztrációkon fegyveres spanyol gárdisták láthatók, amint bezárják a klub stadionját, jelenetek a polgárháborúból, valamint Franco rendőrei, amint gumibottal a kezükben a Camp Nou gyepére rohannak.

A clásico legalapvetőbb kérdésére – nevezetesen, hogy felfogható-e az pusztán sportbeli rivalizálásként, társadalmi vagy politikai felhangok nélkül – Joan Gaspart egyszerű választ ad: „Ez lehetetlen.” A Barcelona korábbi elnöke szerint „a történelmi események hatására többek lettünk, mint puszta futballklub. A Barcelona az ország, a nyelv és a kultúra védelmezője.” Gaspartot Joan Laporta követte az elnöki székben, aki ugyancsak rövid választ ad egy hasonlóan rövid kérdésre: a Barcelona lenne a nem hivatalos katalán nemzeti tizenegy? „Pontosan” – mosolyog. A klub híressé vált jelmondata, a mès que un club (több, mint egy klub) ma már mindenütt megtalálható. „Ez nemcsak egy szlogen, hanem az alapelveink kinyilvánítása” – mondja Laporta. A Barcelona kimondottan többről szól, mint pusztán futballról, s a barcelonaiak történelemszemlélete szerint a Real Madrid is – a Barcelona szurkolói olyan identitással ruházzák fel riválisaikat, amit a madridiak nagyrészt elutasítanak.

És itt érkeztünk el ahhoz a közismert vádhoz, miszerint a Real Madrid Franco csapata.

A Barcelona korábbi edzője, Louis van Gaal úgy meséli el a történetet, ahogyan neki is mondták: „A katalánok büszke emberek, akik mindig jobbak akarnak lenni Madridnál. A Franco-diktatúra idején, melynek székhelye Madrid volt, a központi kormányzat mindig a Realnak kedvezett, a BEK-győzelmeiket is Francónak köszönhették. A katalán társadalom egyik legfontosabb jellemzője az a vágy, hogy igyekezzenek bebizonyítani, Katalónia képes felvenni a versenyt Madriddal.” A fenti állítás a központi mondanivalója minden egyes clásicónak, legalábbis az egyik fél számára. Mára annyira elterjedtté vált ez a nézet, hogy még Alex Ferguson is Franco klubjának nevezte a Real Madridot. „A mès que un club szlogennek kizárólag egy diktatúrában van értelme” – magyarázza Pichi Alonso, a Barcelona egykori játékosa, aki később a katalán „válogatott” kapitánya is lett. – A Barcelona szurkolóira úgy tekintettek, mint akik szemben állnak a rezsimmel.” Amint azt a katalán szociológus, Luis Flaquer megjegyezte, a francoizmust a Real Madridra vetítették ki. „Nem kiabálhattad az utcán, hogy »Franco, te gyilkos«, ezért az emberek a Real Madrid játékosait kezdték gyilkosozni. Ez az egész nem más mint pszichológia.”

„Szinte lehetetlen volt legyőzni a Realt, mivel Franco csapata volt” – mondja Salvador Sadurní, aki 1961 és 1976 között játszott a Barcelonában. Az egykori katalán kulturális miniszter, Jordi Vilajoana pedig úgy véli: „A rezsim a sportot használta fel hatalma megerősítésére: ezért nyert a Real.” A klub fennállásának százéves évfordulójára készített felmérés eredménye szerint a Barcelona-drukkerek 85%-a véli úgy, hogy Franco módszeresen háttérbe szorította őket. Sosem mutatkozott ez meg jobban, mint amikor Alfredo di Stéfano a Barcelona helyett végül a Real Madrid játékosa lett, ami fordulópontot jelentett a játék történetében.

Még manapság is, negyven évvel Franco halála után, amikor Katalónia széles körű autonómiát élvez, nagyfokú a bizalmatlanság. Ennek egy része tudatos, másik része tudat alatti, de kétségtelenül mindenütt jelen van. A politikai megosztottság a labdarúgás területén is ellenségeskedést szült, s a gyűlölködés olykor egészen megdöbbentő méreteket öltött.

Két politikus, Felipe González és Miquel Roca, akik Franco halálát követően sokat tettek a demokrácia meghonosodásáért, könyvet írtak közösen Katalónia és Spanyolország viszonyáról. A könyv címe egy kérdés – Képesek vagyunk még megérteni egymást? – amire hajlamos lenne az ember kérdéssel válaszolni: képesek voltunk-e erre bármikor is?

„Minden ellentét a futballban csúcsosodik ki” – mondja Míchel, aki a Real Madrid saját nevelésű játékosaként több, mint egy évtizedet töltött a klubnál. A mérkőzés egyfajta Spanyolország–Katalónia-összecsapássá alakul át, s minden vele kapcsolatos dolog az alábbi egyszerű ellentétpárrá redukálódik: a Barça a demokrata, a Madrid a fasiszta; a Barça a polgárháború vesztese, a Madrid a polgárháborúban győztes elnyomó; a Barça baloldali, a Madrid jobboldali; a Barça a jó, a Madrid a rossz.

Ez legalábbis az elmélet. A valóság persze egészen más, és számtalan kérdést vet fel. Például: mikor alakult ki ez a torz kép a klubokról, s mi az oka, hogy máig fenn maradhatott? Érvényesnek tekinthető-e ez az ellenzéki szerepre alapozott identitás napjainkban is, amikor Katalónia Spanyolország egyik leggazdagabb, legpezsgőbb része Spanyolországnak? Hogy kerülnek a képbe a futballcsapatok? S egyáltalán, kik vagy mik is ezek a klubok?

A látszat néha csal. Fontos a szimbolizmus, a narratíva és fontosak a mítoszok, de a két klubbal kapcsolatos népszerű képzettársítások gyakran ellentmondásosak, és tele vannak óriási tévedésekkel. Gondoljunk csak a polgárháború másik elnöki áldozatára, a Barcelona sikereire a rezsim legsötétebb évei alatt, vagy arra a tényre, hogy a Madrid és a Barcelona legkiemelkedőbb alakja egy argentin, illetve egy holland volt. Nem a Real Madrid, hanem a Barcelona adta a legtöbb játékost a spanyol válogatottba, így például azt a hét labdarúgót is, akik a 2010-es világbajnoki döntőn a kezdő tizenegyben kaptak helyet. De ezen ellentmondások egészen a két klub születéséig visszavezethetők. A katalánok zászlóshajójának számító Barcelonát egy külföldi alapította, aki eredetileg csak látogatóba érkezett a városba, míg a Spanyolország legfontosabb nagykövetének tartott Real Madridot egy testvérpár, akik katalán származásúak voltak.

Akár a Barçáról, akár a Realról ejtünk szót, óhatatlanul egymáshoz hasonlítjuk őket: nemcsak az határozza meg őket, hogy mit képviselnek, hanem az is, hogy mit nem. Egy Barcelona-drukker szükségszerűen antimadridista is, és fordítva – még akkor is, ha ezek az identitások, legalábbis részben mítoszokra épültek. Az AS napilap egyik közelmúltban végzett felmérése szerint a madridi szurkolók 97%-a a Barcelonát gyűlöli a leginkább; az egyetlen meglepetést a maradék 3% jelentette, akik nem így éreztek. Létezik egyfajta függőség a két csapat között, amit leginkább a kölcsönös félelem és rettegés jellemez. Amikor 2000-ben Luís Figo Barcelonából a lövészárok túloldalára, Madridba szerződött, nemcsak egy disznófejet hajítottak be a pályára, hanem bicikliláncokat, golflabdákat, üvegpalackokat, mobiltelefonokat, köveket sőt csavarokat is.

„Süketek párbeszédévé vált az egész, s mára odáig fajult, hogy már szinte kötelező valami csúnyát mondani az ellenfélről – állítja Valdano. – Mindig fennáll a lehetősége valamilyen erőszakos eseménynek, ami ha nem vigyázunk, könnyen be is következhet. A szikrát egyszer Gaspart szolgáltatja, máskor Figo vagy Mourinho, de a közelükben minden éghető anyag azonnal lángra kap.”

A két klub állandó harcot vív az elsőségért, és állandóan hajtja őket a vágy, hogy túlszárnyalják a másikat – és az egész világot. Elég csak megnézni, hogyan is ünnepelték fennállásuk századik évfordulóját: a Barça meglátogatta a pápát, és a klub tagjává választotta; a Real a királyt, az ENSZ-t és a pápát kereste fel. Már maga a tény, hogy mindezt megtehették, figyelemre méltó. A Barça Brazíliával játszotta ünnepi mérkőzését, a Real Madrid három évvel később a világválogatott ellen. A madridiak azt kérték, hogy aznap sehol máshol ne rendezzenek mérkőzést a világon, hogy minden figyelem a Bernabéura összpontosulhasson. Joan Gaspart, aki két évtizednyi elnökhelyettesi szerep után ekkoriban a Barcelona elnöke volt, színlelt bocsánatkérést fogalmazott meg: „Ó, egek – mondta gúnyosan –, azt hiszem, a San Andreunak meccse lesz.” A San Andreu a katalán területi bajnokság harmadik osztályában szereplő csapat, melynek ugyancsak Gaspart volt az elnöke.

Egy 1999-es felmérés eredménye szerint a Barcelona szurkolóinak több mint fele jobban örül a Real vereségének, mint a saját csapata győzelmének. Minden a másikról szól, még ha a másik közvetlenül nem is érintett. 1997-ben a Barcelona a Real Betis legyőzésével hódította el a spanyol kupát (Copa del Rey), és ez a siker nem azért volt különleges, amit elértek, hanem azért, ahol elérték: a Santiago Bernabéu Stadion zsúfolásig megtelt Barcelona-drukkerekkel, akik – miközben a játékosok a tiszteletkörüket futották – lelkesen énekelték, hogy „Madrid porig égett”. Sergi Barjuán, a katalánok saját nevelésű játékosa sugárzott a boldogságtól. „Győzni a Bernabéuban, és látni a rengeteg katalán zászlót mindennél jobb érzés.” „Dupla siker volt ez – emlékszik vissza Gaspart vigyorogva. – És a meccs után olyat tettem, amit egyetlen más stadionban sem tettem volna: elrendeltem, hogy játsszák le a Barcelona himnuszát…

… ötször egymás után.”

De még történetük legsikeresebb évében, a bajnoki, kupa- és BL-győzelmet hozó 2009-ben is odaszúrtak egyet a Realnak; Gerard Piqué a madridi sajtó sértett reakcióját kiváltva az „aki nem ugrál, madridista” rigmusra hozta mozgásba a Camp Nou közönségét. A Barcelona győzelmei alkalmával szinte kötelező jelleggel felcsendül a „¡Madrid, cabrón saluda al campeón!” – „Madridi rohadékok, tisztelegjetek a bajnoknak!” A madridiak váltig állítják, hogy őket a legkisebb mértékben sem érdekli a Barcelona, nem alacsonyodnak le hozzájuk, de ez persze nem igaz. „Állandóan egymással vannak elfoglalva” – mondja Milla. – Nem gond, ha a Madrid csak harmadik a tabellán, amíg a Barcelona a negyedik. Saját kreált történelmeik részben a másikról szólnak, s jól tükrözik a spanyol társadalmat. A Real Madrid stadionjában gyakran felcsendül a Barcelona himnuszának utolsó sora, némileg módosítva: „¡Barça, Barça, mierda!” A mierda szart jelent.

A madridi szurkolók hosszú éveken át nevettek a barcelonaiakon, amiért azok állandóan velük voltak elfoglalva. Madriditiszük van, mondták, krónikus üldözési mániájuk, képtelenek a saját életüket élni, állandóan az ellenfelükkel foglalkoznak. José Martínez „Pirri”, aki tizenhat évig játszott a Real Madridban így foglalja össze: „Állandóan azt lesték, mit csinálunk. Mi nem foglalkoztunk velük. Miért tettük volna?” Ez az ő idejében még igaz is lehetett, ma azonban már nem az. Azóta kitört a barcelonitisz. Pichi Alonso abban az időszakban játszott a Barcelonában, amikor állítása szerint a klub teljesen egyértelműen megszállottja volt a Realnak, olyannyira, hogy „megpróbálták utánozni is”. „Mára a szerepek felcserélődtek”, teszi hozzá.

A változás alapvető oka a siker – ez teszi a két klub rivalizálását ciklikussá. A klubokkal társított hagyományos jellemvonások megváltozhatnak, még akkor is, ha öröknek tűnnek. Az egymással homlokegyenest ellentétes modellek felcserélődhetnek, míg egyes élményeik közösek lehetnek – így mindkét klub átélt egy emberrablást: Alfredo di Stéfanót Venezuelában rabolták el 1963-ban, Enrique „Quini” Castrót pedig egy furgonba rángatták be 1981-ben. Napjainkban a Barcelona lehet büszke az akadémiájára, de korábban a Real Madrid nyert spanyol kupát, úgy, hogy a döntőben saját utánpótláscsapatát győzhette le, s szerzett röviddel ezután hírnevet saját nevelésű játékosainak köszönhetően. Az 1981-es év hozta továbbá a Real legfájóbb döntőbeli vereségét a BEK-ben; öt évvel később a Barcelonával történt meg ugyanez.

De vannak szemléletbeli, stílusbeli hasonlóságok is a két klub között. Így például mindkettő azonos eszmék mentén alakult meg. „A külső szimbólumaik ugyan eltérők, de legbelül nem tudom, különböznek-e egymástól egyáltalán” – jegyzi meg Míchel. A többi spanyol csapat szurkolói számára alapvetően ugyanolyanok. A felmérések szerint a Real és a Barcelona nemcsak a legnépszerűbb klubok Spanyolországban, hanem a legtöbbek által gyűlöltek is. A meccsre járó szurkolók 51%-a nevezte meg a Madridot a legjobban utált csapatnak, míg a Barcelonát 41%-uk, s mindez leginkább az általuk hirdetett señorio, illetve valor – vagyis az úriemberhez méltó viselkedés, illetve erkölcs – fogalmainak köszönhető. Mindkét klub morális síkon akar a másik fölé nőni, s ez alapvetően elhibázott stratégia. Talán nem véletlen, hogy akik a legtöbbet foglalkoznak a Real señoriójával, illetve annak hiányával, azok zömében Barcelona-szurkolók, a barcelonai valort vagy annak hiányát pedig leginkább a madridiak szeretik felemlegetni.

De végső soron a két klub sérelmeinek gyökerei is azonosak. A Barcelona szurkolói örökre emlékezni fognak Emilio Guruceta játékvezetőre, aki minden idők leghíresebb tizenegyesét fújta be ellenük, valamint José María Ortiz de Mendíbilére, aki nyolc percet hosszabbított az 1966-os derbin, így segítve 1-0-s győzelemhez a Realt, majd meccs után vállat vonva csak annyit mondott, megállt az órája. Mindez nem kerüli el a madridiak figyelmét sem. A 2000-es évek elején egy drapériát függesztettek ki a Bernabéu stadionban azzal az üzenettel, hogy csak a lúzerek és a kislányok panaszkodnak állandóan a bíróra. Most viszont mégis ők állítják, hogy csalnak ellenük, s a madridi média megalkotta a „Villarato” kifejezést, mely azt az elméletet takarja, miszerint a szövetség elnöke, Ángel María Villar utazik rájuk, és hadjáratához a játékvezetőket használja fel.

Ha a két klub rivalizálása részben a sikerre való törekvésükkel magyarázható, úgy a sikereik is részben magának a köztük levő versenynek köszönhetők. Bármit is érsz el, én túlszárnyallak. Kettejük kapcsolata szimbiózis: ellenfélként szükségük van egymásra, egymásból élnek, s igyekeznek felülmúlni a másikat. „Mint a középkori katedrálisok” – mondja Valdano. „Ha a Barcelona nem létezne, ki kellene találnunk” – jegyezte meg egyszer Florentino Pérez, a Real Madrid elnöke. „Azt hiszem, igaza van” – mondta erre Laporta mosolyogva. Ignacio Zoco tizenkét éven át volt a madridiak játékosa és csapatkapitánya: „A Real Madrid nem lenne ilyen nagy csapat, ha nem létezne a Barcelona, s ugyanez igaz fordítva is. A versengés megacélozza az embert” – mondja. Egy meggyengült ellenfél ellen elért siker nem olyan értékes. „A Barcelona nehézségei miatt a párharc vesztett egy kicsit a hevességéből, a varázsából” – nyilatkozta Raúl a katalánok 2002-es válsága idején.

„A Real Madrid és a Barcelona olyan, mint egy mérleg két serpenyője” – mondja a katalán középpályás, Xavi Hernández. Nem lehetséges, hogy egyszerre mindkettő felül legyen. Kevesen emlékeznek rá, hogy abban az időszakban, amikor a Real az első öt BEK-győzelmét aratta, a Barcelona kétszer nyert bajnokságot és egyszer kupát, és a hazai mérlege is jobb volt, mint riválisáé. A Madrid sikere azonban a Barça bukását jelentette, s minden hazai csetepaté ellenére az európai kupaszereplés számított és számít a mai napig a döntőnek a két csapat megítélésekor.

2009-ben Florentino Pérez azzal a céllal tért vissza a Real Madrid elnöki székébe, hogy megoldást találjon a klub szervezeti válságára, továbbá választ adjon a Barcelona egyedülálló triplázására, a bajnoki, kupa- és BL-győzelmére. Az új sportigazgató, Miguel Pardeza hangsúlyozta: „Vissza kell helyezni a Madridot oda, ahová tartozik. El kell távolítanunk a Barcelonát az egyeduralkodó pozíciójából.” Ekkor érkezett a klubhoz majdnem 200 millió euróért Ronaldo, Kaká és Karim Benzema. Volt az igazolásoknak egy híres történelmi előképe: Di Stéfano 1953-as szerződtetését megelőzően a Barcelona egymás után kétszer is bajnok és kupagyőztes lett. Az új játékossal aztán egyértelműen megváltoztak az erőviszonyok. És ugyanez történt Michael Laudrup, majd Luís Figo leigazolásával is. José Mourinho 2010-es érkezése csak még világosabban jelezte a szándékot – a kényszert –, hogy túlszárnyalják a Barcelonát. Szembeötlő párhuzamot mutat ezzel Helenio Herrera edzői kinevezése a Barcelonánál, 1958-ban.

Laporta 2009-ben azt hangoztatta, egyáltalán nem ideges a Madrid költekezései miatt. „Abszolút nyugodt vagyok” – mondta. Amit viszont kifogásolt, az a madridi igazolások „imperialista” és „arrogáns” jellege volt. A katalán sajtó „botrányról”, becstelenségről” és „szégyenről” harsogott, és még a katalán egyház is rosszallását fejezte ki. Hogy van képük a válság kellős közepén ilyen kolosszális összegeket kiadniuk? Mármint nekik, a madridiaknak. Arra kevesen panaszkodtak Katalóniában, amikor 1982-ben a Barcelona akkor rekordösszegnek számító hárommillió fontért leigazolta Diego Maradonát. Vagy kilenc évvel korábban, amikor ők szerződtették a világ első egymillió dolláros játékosát, Johan Cruyffot. Vagy Romário, Ronaldo és Ronaldinho szerződtetésekor. Ezen alkalmakkor az országos – értsd, a „Madrid-párti” – sajtó panaszkodott.

Az ellenségeskedés kezdetei 1916-ig vezethetők vissza. Ekkor a Real a kupában csapott össze a Barcelonával, s az első döntetlen után az újrajátszás 6-6-os végeredményt hozott. A második újrajátszás alkalmával 4-2-es madridi vezetésnél a Barcelona játékosai levonultak a pályáról. Paulino Alcántara, a katalánok sztárja később így írt az esetről: „Az a vereség rettentően elszomorított… az volt az első alkalom, hogy úgy sírtam, mint egy gyerek, olyan szörnyű és váratlan volt a megaláztatás, és annyira erős a maggyőződés, hogy azt a meccset szabályos körülmények között mi nyertük volna meg.” A Real Madrid hivatalos történetírói szerint persze minden teljesen szabályos volt. Vagy legalábbis majdnem minden. „A [katalán sajtó által gerjesztett] kampány rendkívül heves, engesztelhetetlen és otromba volt – írták. – Odáig mentek, hogy kijelentették, a Barcelona akkor veri el a Madridot, amikor csak akarja… akár a Puerta del Sol kellős közepén is…” Vannak dolgok, amik sosem változnak.

És vannak olyanok, amelyek igen. A két klub rivalizálása s annak hevessége korántsem volt állandó – maga a clásico elnevezés is viszonylag új keletű, melyet az argentin River Plate−Boca Juniors-rangadó mintájára vettek át. Azt megelőzően évekig a derbi megnevezést használták. A párharc egyes elemei öröktől fogva léteznek, mások nem. A valódi ellenségeskedés a polgárháború után vette kezdetét, s a jellegét természetesen a két csapat mindenkori eredményessége határozta meg. A Real és a Barcelona nem mindig számítottak Spanyolország két legjobb csapatának, sőt mai egyeduralmuk példa nélküli. Korábban csupán egyszer, az 1950-es évek végén állíthatták magukról, hogy ők a világ akkori két legjobb gárdája, de még akkor sem voltak olyan erősek, mint manapság. A bajnokcsapatok Európa-kupájának első öt kiírásában a Real Madrid diadalmaskodott, s hatodjára ez azért nem sikerülhetett, mert a Barcelona elhódította előlük a bajnoki címet. Egy hónappal korábban Anglia–Spanyolország-mérkőzést rendeztek a Wembley-ben; a hivatalos programfüzetben az alábbiakat olvashatták a brit szurkolók: „[1955] óta a bajnokság képe teljesen megváltozott a félszigeten. Addig a bajnoki címeken és a kupagyőzelmeken hat-hét csapat osztozott meg, ma viszont már két kolosszus uralkodik mind felett – a Real Madrid és a Barcelona.” De még ma is élnek olyan egykori Real-játékosok, akik az Atlético Madridot tartják csapatuk legnagyobb ellenfelének, annak ellenére, hogy az 1961-ben megjelent Real Madrid Book of Football c. kiadványban már a Barcelonát nevezik „ősi riválisnak”.

Az 1960-as években és az 1970-es évek elején pénzügyi válság rázta meg a Barcelonát, aminek hatására el kellett adnia a legjobbjait, s így jócskán lemaradt riválisa mögött – a párharc azonban ettől csak még élesebb lett. A katalánok számára ekkoriban a kupasikerek mellett a derbiken aratott győzelmek jelentették a gyógyírt. Johan Cruyff érkezéséig a Barcelona tizennégy szezonon át képtelen volt bajnoki címet szerezni. Az 1980-as évek elején négy egymást követő bajnokság zárult Barcelona- vagy Real-siker nélkül (ez volt az ötvenes évek óta a leghosszabb ilyen sorozat) – ezekben az években a baszk Real Sociedad és Athletic Bilbao nyert két-két alkalommal. Egy rövid ideig, melynek csúcspontját az 1984-es kupadöntő jelentette, a Barcelona a leghevesebb és legdurvább párharcokat az Athletic ellen vívta. Mindez odáig fajult, hogy Diego Maradona egyszer nyilvánosság előtt kijelentette: ha a baszkok ellen játszik a Real, a madridiaknak szurkol.

„Vannak, akik a futballt arra használják, hogy ellenségeskedést szítsanak ott, ahol valójában nincs is – mondja Míchel. – Az ellenfelem nem az ellenségem. A rivalizálás pedig egyet jelent a másik fél nagyrabecsülésével is.” Mindez talán kissé optimistának hangozhat, de az tény, hogy a két csapat története távolról sem csak a konfliktusokról szól. Az 1950-es évek során játékosaik egymás csapatában léptek fel bemutatómérkőzéseken. A Barcelona játékosa, Kubala László örökké hálás volt Santiago Bernabéunak, a Real Madrid elnökének, akinek közbenjárására a magyarországi kommunista kormányzat engedélyezte, hogy a játékost meglátogathassa édesanyja. Juan Manuel Asensi és José Martínez „Pirri” még emlékeznek azokra az időkre, amikor a két csapat játékosai az 1970-es évek végén még együtt ültek be valahova egy-egy italra a mérkőzések után. Az 1979 májusában Bázelben rendezett KEK-döntő estéjén – ez volt a Barcelona történetének egyik legjelentősebb és egyben legmegindítóbb mérkőzése, s a Franco halálát követő első kupadöntője is egyben, melyre több ezer szurkoló katalán zászlóval érkezett – egy látogató lépett be a katalánok öltözőjébe, hogy szerencsét kívánjon nekik. A látogató nem más volt, mint Luis de Carlos, a Real Madrid elnöke. Amikor Roberto Carlost petárdákkal dobálták az 1997-es derbin, Pep Guardiola kísérte oda a pálya sarkához testével védelmezve őt, hogy elvégezhesse a szögletrúgást. 2010-ben pedig a Barcelona és a Real Madrid játékosai együtt lettek világbajnokok, még ha a két város sajtója igyekezett is a maga számára kisajátítani a sikert.

A mai ellenségeskedést kiváltó múltbeli események egyike-másika konkrét helyekhez köthető, melyek mérföldkövekként jelölik a két csapat jelenkori dominanciájához és egymással való viszonyához vezető utat. Mások kevésbé kézzel foghatók, kevésbé nyilvánvalók, sőt, gyakran csak bizonyos idő elteltével nyernek értelmet. És vannak, melyekről azt hiszik, megtörténtek, holott nem, vagy nem pont abban a formában, ahogyan gyakran előadják. A rivalizálás eddigi csúcspontját – melyet csak egy egymás ellen vívott BL-döntő múlhatna felül – 2011-ben érte el, amikor a Real Madrid és a Barcelona tizennyolc nap leforgása alatt négy alkalommal is megmérkőzött egymással, a bajnokságban, a spanyol kupa fináléjában és a Bajnokok Ligája elődöntőjében. Ez volt a clásicók nagy sorozata, mely tovább erősítette a két nagy dominanciáját és a többi spanyol csapat hanyatlását. A párharc időnként kegyetlen volt és fojtogató: úgy tűnt, senki sem menekülhet előle.

Mostanában pedig úgy tűnik, semmi esély arra, hogy visszajöjjenek azok az idők, amikor a két gárda távolról sem volt nevezhető a spanyol futball legmeghatározóbb erejének. Nem valószínű, hogy a többi klub képes lesz-e valaha is behozni a lemaradását. A két nagy nyerte a legutóbbi kilenc bajnoki címet, az utolsó huszonkilenc idényből pedig huszonötször végeztek ők az élen – tizenkétszer a Madrid és tizenháromszor a Barcelona. „A kettős uralom történelmi tény lett mára – mondja Fernando Hierro, a Real Madrid egykori csapatkapitánya, aki később a Spanyol Labdarúgó-szövetség sportigazgatója lett. – Két olyan klubról van szó, melyek rendszeresen szállítják a sikereket, így az számít igazi eseménynek, ha éppen nem győznek.”

A Real Madrid és a Barcelona rendkívüli fölénye természetéből fakadóan csak tovább fokozódik. A tévés közvetítési díjakból való részesedésük mellett a többi klubé eltörpül; évente több, mint 140 millió eurót keresnek a tévéközvetítések révén, amihez még hozzá jön a Bajnokok Ligájáért járó pénz. A harmadik helyen álló Valencia 42 millió eurót tehet zsebre, vagyis kevesebbet, mint az angol Premier League kiesői. Öt év távlatában ez azt jelenti, hogy a Valencia több, mint 415 millió euróval keresett kevesebbet, mint a Barcelona vagy a Real Madrid. A 2012–13-as idényben a Real Madrid költségvetése 517 millió euró volt, míg a Barcelonáé 470 millió. Rajtuk kívül csak az Atléticónak és a Valenciának sikerült átlépni a százmilliós határt, de egy évvel később már nekik sem. A Valencia a 2009–10-es idénytől zsinórban háromszor végzett a harmadik helyen, de a megszerzett pontjai tekintetében minden alkalommal közelebb volt a kiesőkhöz, mint a bajnokhoz. A 2012–13-as bajnokság bronzérmese, az Atlético huszonhárom ponttal maradt le a Barcelona mögött. Mindez nem azt jelenti, hogy a mezőny többi csapata rossz lenne – bár megfigyelhető egy gyengülési folyamat –, hanem azt, hogy a Madrid és a Barcelona ennyire jó.

Hogy a közgazdasági valóság társadalmi szinten is érezteti hatását, azt jól bizonyítják a szurkolói statisztikák. A tévétársaságok azért fizetnek ennyit a Realnak és a Barcelonának, mert ennyit érnek. Az egyik napilap főszerkesztője elismerte, hogy minden Real-győzelem esetén 10 000-rel több példányt tudnak értékesíteni, egy tévéadó igazgatója szerint pedig valóságos „csapás” lenne, ha valamelyik másik csapat nyerné meg a bajnokságot. A pay-per-view közvetítések nézettségéről hivatalos adatok nem állnak rendelkezésre, bennfentes információk szerint négy évvel ezelőtt a Real Madrid és a Barcelona együttesen kétszer annyit kerestek, mint a többi csapat összesen. Egy a Spanyol Labdarúgó-szövetségből kiszivárgott információ szerint az egyik első osztályú meccs közvetítésének, melyen a két nagy egyike sem szerepelt, összesen negyvenhét nézője volt. Igen, negyvenhét. Amikor 2010-ben egy új futballcsatorna indult a PPV-adó helyén, büszkén reklámozták, hogy ők fogják közvetíteni a bajnoki meccseket, de még büszkébben, hogy minden héten képernyőre kerül náluk a Real és/vagy a Barcelona. A 2011–12-es idényben tizenöt olyan bajnoki mérkőzést közvetítettek ingyenes csatornán, melyeken a Real vagy a Barcelona játszott – ezek lettek az év tizenöt legnagyobb nézettséget hozó közvetítései.

A 2012 októberében lejátszott Barcelona–Real Madrid-mérkőzés nézőközönsége hatszorosa volt az ugyanazon a napon játszott Málaga–Atlético-találkozóénak. Sok csapat egy évben csak két alkalommal tudja megtölteni stadionját, amikor a két nagyot látja vendégül. A nemzetközi színtéren csak ez a két spanyol csapat számít mindig esélyesnek, s ez a tény további fokozza a rivalizálást. A szurkolók a világ legjobb játékosait akarják látni, s azok a két nagy klubban játszanak; ha egy új tehetség bukkan fel valamelyik másik spanyol csapatban, az útja manapság szinte elkerülhetetlenül Madridba, Barcelonába, esetleg külföldre vezet. „A tévé, a rádió, a közösségi média csak tovább fokozta a párharcot. Ma már több szó esik róla külföldön, mint Spanyolországban: ma már Angliában is Real- és Barcelona-mezeket láthatsz” – mondja Marcos Alonso. „Menj csak fel a Holdra, és mit látsz: Madrid, Barcelona” – állítja nevetve Hriszto Sztoicskov.

Spanyolországban a média az ellentétek elmélyülésének oka és egyben következménye is. A sportlapok mindegyike objektivitást kér számon a másikon, holott egyikük sem objektív a legkisebb mértékben sem. Az El Mundo Deportivo és a Sport nyíltan Barcelona-párti; a Marca és az AS a Realhoz húznak. Időnként jóval inkább funkcionálnak a klubok szócsöveiként, mint napilapként. Magukat a klubok meghosszabbított karjainak tekintik, s egyre fokozódó nyomást gyakorolnak a különböző szövetségekre, hiszen a győzelem ma már nem cél, hanem kényszer. Az egyik katalán rádióadó azzal a „zseniális” húzással próbált minél közelebb kerülni a szurkolókhoz – a hitelességhez már jóval kevésbé –, hogy kijelentette, az európai kupameccseken mindig a Real külföldi ellenfeleinek fog drukkolni. A döntést az adó igazgatója nyilvánosan is védelmébe vette. A két klub, a szurkolóik és a média együttesen hozták létre vagy éppen lovagolják meg korunk futballfundamentalizmusát. Akik nincsenek velük, nem foglalják el ugyanazt a lövészárkot, azokat nyilvánvalóan Real-ellenesnek vagy Barcelona-ellenesnek bélyegzik. Hogy kit tekintenek elfogultnak, az mindig nézőpont kérdése.

Andoni Zubizarreta a Barcelona sportigazgatója és egykori kapusa, aki korábban rendszeresen írt cikkeket az El Paísba. Kevesen fogalmazták meg olyan pontosan e fundamentalizmus mibenlétét, mint ő: „Megköveteljük a pontosságot, a precizitást és az objektivitást – írta –, de csak egy feltétellel: hogy az a mi javunkra történjen.” Bár a kijelentés az egész közegre – a médiára, a szurkolókra, a klubvezetőkre – vonatkoztatható, valójában egyetlen emberről szólt, aki az idők során a rivalizálás egyik statisztájából a főszereplőjévé vált: a játékvezetőről. Ő az, akinek a hibáit szinte sohasem tekintik puszta hibának, sokkal inkább az elfogultságából fakadó manipulációnak.

Nem kizárt, hogy lesznek évek, amikor más csapat is beleszólhat a két nagy versengésébe, de ha nem történnek alapvető változások, akkor ezek minden bizonnyal csak ritka felvillanások maradnak. Szinte elképzelhetetlen, hogy más nyerje a bajnokságot, mint ahogy az is, hogy megismétlődhet az 1980 és 1984 közötti időszak, amikor négy idényen át egyik nagy sem szerzett bajnoki címet, vagy az 1970-es évtized, melynek során a Barcelona csupán egyetlen alkalommal végzett az élen. 2008-ban a Real Madrid pontrekorddal végzett a La Liga élén; egy évre rá a Barcelona megjavította ezt a rekordot, majd még egy évvel később ismét, ezúttal 99 pontot gyűjtve. 2011–12-ben ismét a Real következett, s elérte a 100 pontos határt, amit a következő idényben a Barcelona megismételt. Korábban egyetlen csapat sem szerzett kilencven pontot egy idényben: 2009 és 2012 között három szezonon át a Real Madridnak és a Barcelonának is sikerült mindez. Minden idők tíz legmagasabb bajnoki ponteredménye az elmúlt hat évben született. Pep Guardiola szavaival élve „kegyetlenül durva” adatok ezek.

A Barcelona csapata úgy érkezett el a 2012–13-as bajnoki idény félidejéhez, hogy tizenkilenc mérkőzéséből tizennyolcat megnyert, s egyszer döntetlent játszott. Az egyetlen pontosztozkodásra 2012 októberében, a Real elleni 2-2 alkalmával került sor, egy olyan meccsen, mely valódi ünnepe volt a futballnak. Másnap reggel az AS címlapján egy hatalmas „FELEJTHETETLEN” felirat volt olvasható. „Nagy kár, hogy állandóan a vitáé a főszerep, amikor ennyire jó a foci” – mondja Valdano. De ez a párharc sosem csak a futballról szólt. Mindig valami másról is. Barcelona–Real Madrid. Real Madrid–Barcelona. Politika, társadalom, kultúra. S mindenek felett emberi történet.

Azt mondják, a Barcelona több, mint egy klub. Igazuk van, tényleg több.

Ahogyan a Real Madrid is.

3.

A MÁRTÍR ELNÖK

Figyelmeztető lövések dördültek, de a sofőr ügyet sem vetett rájuk. Az ARM 2929 rendszámú fekete Ford tovább hajtott, fel a hegyre, oldalán egy katalán zászlóval. A hátsó ülésen a milicisták egy főhadnagya, az újságíró Pere Ventura i Virgili, valamint a Football Club Barcelona elnöke, Josep Sunyol i Garriga foglaltak helyet. Egy kilométerrel előrébb egy újabb katonai ellenőrzőpont állt. Ennél már megállt az autó. És ott, az N-VI út 52. kilométerénél, Madridtól északnyugatra a Barcelona elnökét és útitársait fasiszta fegyveresek lemészárolták. Tarkón lőtték áldozataikat, majd távoztak. A holttestek sosem kerültek elő. 1936. augusztus 6-át írtunk ekkor.

Ma a spanyol fővárosból a Guadarrama-hegység felé tartó La Coruña-i autópálya elhalad az Elesettek Völgye mellett, ahol Francisco Franco tábornok hatalmas mauzóleuma áll egy százötven méter magas kereszttel. A régi, N-VI jelű út itt eltér az autópályától, és az erdőn keresztül meredeken felkanyarog a hegyre. Négy kilométerrel feljebb található az Alto del León-hágó, ahonnan a sierra nagy része belátható. Ez az 1511 méteres magasságban fekvő, stratégiai szempontból rendkívül jelentős magaslat volt a helyszíne 1936 júliusában annak a sikertelen puccskísérletnek, mely a spanyol polgárháború kezdetét jelentette. És itt zajlottak a legelkeseredettebb, leghevesebb ütközetek is a közel félmillió halálos áldozattal járó háború első szakaszában.

Tiszta délutánokon lenyűgöző a kilátás innen, télen azonban a csúcs alatti részt felhőtakaró borítja, szürke és borongós minden. Nem található itt sok minden: egy parkoló, egy út menti étterem, egy katonai őrbódé, és egy titokzatos, hideg ködbe burkolózó kőkereszt. Lejjebb, a felhők alatt, a mostani 51,3-es kilométernél az út elkanyarodik. A kanyar alatt, a távolban Madrid városa terül el. Messze, a horizonton négy gigászi felhőkarcoló tornyosul a város fölé, melyek a Real Madrid régi edzőközpontjának a helyén épültek. Az út egyik oldalán egy szanatórium található, mely röviddel a polgárháború után épült, s mely oly sok más intézményhez hasonlóan a Generalissimóról lett elnevezve; 1936 augusztusában még semmi sem volt a helyén. Az út túloldalán azonban egy kis kőházból átalakított katonai őrállomás állt, melyet a Casilla de la Muerte néven emlegettek. A Halál háza. Mára nyoma sincs az épületnek, a helyét gaz nőtte be.

A spanyol polgárháború 1936 és 1939 között, három éven át tartott. A konfliktus kialakulásához a jobb- és a baloldal, a vallás és a szekularizmus, a központ és a periféria, a gazdagok és a szegények közötti politikai feszültségek vezettek. A harcok 1936. július 17–18-án kezdődtek, amikor a hadsereg tisztjei és jobboldali civil támogatóik puccsot kíséreltek meg a baloldali Népfront vezette kormány ellen, mely a februári választások eredményeképpen került hatalomra. A háború előzményei a „baljós tavasz” néven váltak ismertté; egyre nőtt a politikai feszültség, felgyorsult a szervezkedés. A Kanári-szigeteken állomásozó Franco tábornok kezdetben még habozott, s félénkségéért meg is kapta a Miss Kanári-szigetek, 1936 gúnynevet. Végül azonban csatlakozott az összeesküvéshez, s mint Caudillo – a Duce vagy a Führer spanyol megfelelője – a fasiszta erők vezetőjeként katonai diktatúrát hozott létre, mely egészen 1975-ig uralta Spanyolországot.

A puccs a hagyományosan jobboldali Galíciában és Kasztíliában sikeresnek bizonyult, a baloldal bástyáinak számító területeken azonban nem. Madrid városa Barcelonához hasonlóan hű maradt a köztársasághoz. Barcelonában szocialisták és anarchisták verték le az államcsíny azon résztvevőit, akik a három napig tartó utcai csaták során csatlakoztak a Guardia de Asalto alakulataihoz. Madridban a kormány a baloldali pártok és szakszervezetek tagjait fegyverezte fel, majd a hozzá hű katonákkal együtt megrohamozták a Montaña laktanya felkelőit. A harcok során állandóan változtak az erőviszonyok. Barcelonában forradalom tört ki, Madrid felett pedig munkáscsapatok vették át az ellenőrzést.

1936. július 22-re kialakultak a frontvonalak. Az egyik oldalon a nacionalisták: a lázadó hadsereg, a fasiszta és konzervatív érzelmű civilek, az egyház, továbbá Hitler és Mussolini támogatása. A másik oldalon a köztársaságiak: a demokraták, valamint a baloldaliak a Nemzetközi Brigádok és a Szovjetunió segítsége. Eközben a Nyugat a benemavatkozási egyezmény mögé bújt, amit Dzsaváharlál Nehru, India későbbi, első miniszterelnöke „nevetségesnek” nevezett. Olasz és német repülőgépekkel katonákat juttattak el légi úton Afrikából a nacionalisták táborába, akik észak és dél felől megindultak köztársasági Madrid felé; a város hamarosan három oldalról körül lett véve. A köztársasági csapatok erre elhagyták Madridot, hogy megütközzenek velük. Nagy versenyfutás kezdődött a környező hágók feletti ellenőrzés megszerzéséért. 1936 augusztusában Guadarrama jelentette a frontvonalat; de hogy pontosan hol is húzódott ez a vonal, azt sem Sunyol, sem a sofőrje nem tudta. S ez a hiba végzetesnek bizonyult.

Josep Sunyol gazdag családból származott, mely eredetileg cukorimportból szerzett vagyont. Az FC Barcelona korábbi elnökeivel ellentétben – akik közül sokan a textiliparból érkeztek, és szoros szálak fűzték őket a Lliga Catalanához – ő nem sokat törődött a katalán burzsoáziával. 1935 nyarán foglalta el a klub elnöki székét, s emellett az Esquerra Republicana Catalana, vagyis a Katalán Köztársasági Baloldal parlamenti képviselője is volt.

Ő volt Katalóniában a minden idők legtöbb szavazatával megválasztott képviselő. Sunyol alapította a La Rambla című napilapot is, melyben számos témában jelentetett meg saját cikkeket, így rendszeresen írt a sporttal és a polgársággal kapcsolatos kérdésekről is. „Amikor azt mondjuk, sport – fejtegette –, akkor a versengést, a lelkesedést, az optimizmust és az ifjúság nemes küzdelmét értjük alatta. Amikor pedig az mondjuk, polgárság, akkor az udvariasságot, a katalánizmust, a liberalizmust, a demokráciát és nagylelkűséget.” A gyakorlatban ez annyit jelentett, hogy Sunyol támogatta a sport demokratizálását, a városi sportlétesítmények építését, valamint azt, hogy a sport az elit zárt klubjain túl is mindenki számára elérhető legyen. A La Ramblán, a Canaletes szökőkútnál található szerkesztőség elé egy táblát helyezett ki az utcára, s azon informálta a szurkolókat az eredményről, ha a Barcelona éppen idegenben játszott. A szökőkút azóta is a szurkolók kedvenc gyülekezőhelye, ahol kedvenceik egy-egy nagy sikerét szokták megünnepelni. A járdán egy kis táblácska jelöli a szerkesztőség egykori helyét; milliók taposnak rajta, de csak néhányuknak szúr szemet.

A cikkekből világosan látható, mit is képviselt akkoriban az FC Barcelona Sunyol szerint, amit aztán hosszú évekkel később igyekeztek újra feléleszteni. Amint azt Joan Laporta, a klub egykori elnöke elmondta: „Mártír elnökünk, Josep Sunyol olyan ember volt, aki az egész társadalom jólétén akart javítani a sport, a Barcelona segítségével. Példaképe ő mindannyiunknak, akiket az a megtiszteltetés ért, hogy elnökei lehettünk a klubnak. A »sport és polgárság« jelmondat a katalán progresszív életszemléletet testesíti meg.” A háború után, Franco új államában Sunyol nem kerülhette volna el a politikai felelősségre vonást. A La Ramblát azzal vádolták, hogy „aktív” kampányt folytatott, „szeparatista és marxista” szellemiségű volt, míg maga Sunyol „kommunista és szeparatista”, akinek nagy felelőssége volt az FC Barcelona kimondottan spanyolellenes irányvonalának kialakításában.

Sunyol 1936. augusztus 6-án Madridban tartózkodott, s az éjszakai vonattal akart továbbutazni Valenciába. Üzeneteket továbbított a köztársasági kormány madridi, barcelonai és valenciai képviselői között. Egyes elbeszélések szerint emellett új igazolásokat is tervezett, így meg szerette volna szerezni a korszak egyik sztárjátékosát, Isidro Lángarát, a Real Oviedo csatárát. A köztársaságiak sok fontos alakjához hasonlóan Sunyol is mindig az élen akart járni.

Este hat óra körül a klubelnök autója elhagyta az utolsó köztársasági ellenőrzőpontot, nem törődve a katonák figyelmeztető lövéseivel, melyekkel arra akarták felhívni a figyelmét, hogy mindjárt átlépik a frontvonalat. Egy kicsivel arrébb, az 52. kilométernél a kocsi lehúzódott az út szélére, a Casilla de la Muerte mellett. Összesen mintegy huszonöt gyalogos, hét-nyolc tüzér, négy őrmester, tizenöt galíciai fegyveres és a Falange – a fasiszta mozgalom, mely később a Franco-korszakba az állampárt szerepét töltötte be – néhány tagja tartózkodott ott. Amikor odaértek az ellenőrzőponthoz, és meglátták a ház előtt álló katonákat, Sunyol és társai kezükben pisztolyukkal kiszálltak a kocsiból, és a „¡Viva la República!” (Éljen a köztársaság!) felkiáltással köszöntötték őket. A katonák már az autón lévő katalán zászlóról tudhatták, hogy ellenséggel van dolguk, de ez aztán minden kételyt eloszlatott. Hasonlóképpen üdvözölték a jövevényeket, és beinvitálták őket a casillába. Sunyoléknak fogalmuk sem volt róla, hogy éppen a nacionalista fegyveresek karjaiba sétálnak.

Amikor Sunyol és társai beléptek, a katonák rájuk parancsoltak, hogy tegyék fel a kezüket, majd elvették pisztolyaikat és megmotozták őket. Sunyolnál jelentős mennyiségű pénz volt – a Barcelona titkára, Rossend Calvet szerint 25 000 pezeta, más beszámolók szerint ennek a duplája. Az egyik jelen lévő katona szerint a sofőrt azután lőtték le, hogy megpróbált elmenekülni, míg Virgili könyörögni kezdett fogva tartóinak, hogy hagyják életben, mert még hasznos lehet nekik. „Erre persze megkapta a megfelelő választ” – emlékezett vissza a szemtanú. Virgilit és Sunyolt ott helyben agyonlőtték, ruházatukat átkutatták, majd kihajították őket valahova. „Csak akkor vettük észre, hogy az egyikük valami [Sunyol] Garriga volt.” 2009-ben, amikor számos jelöletlen tömegsírt kezdtek feltárni Spanyolország-szerte, a Sàpiens katalán történelmi magazin vezetésével kutatás indult Sunyolék földi maradványainak megtalálására, de mindezidáig sikertelennek bizonyult.

Miután Sunyol nem jelent meg Valenciában, és Barcelonába se tért vissza, az emberek aggódni kezdtek, majd találgatások kaptak szárnyra. Lehet, hogy elfogták? Vagy átállt? Esetleg emigrált? A haláláról szóló első, meg nem erősített hírek nem egész egy héttel később érkeztek el Barcelonába. Az elnök tiszteletére Madridban felállították az antifasiszta Josep Sunyol Századot és a futballisták és más sportolók alkotta Sunyol Sportzászlóaljat, továbbá egy jótékonysági mérkőzést is rendeztek a Szovjetunió csapata ellen. A zászlóalj főhadiszállása a Real Madrid irodáiban kapott helyet, a csapat pedig a Real akkori stadionjában, a Chamartínban edzett a Real erőnléti trénere, Heliodoro Ruíz vezetésével. A madridi Felix Queseda, José Luis Espinosa és Simón Lecue is pályára lépett azon az Atlético Madrid elleni mérkőzésen, melynek bevételét a Vallecas nevű munkásnegyed lakóiból felállított antifasiszta milíciák támogatására fordították. A Barcelona meggyilkolt elnökét a madridiak mint az antifasizmus jelképét tisztelték és népszerűsítették.

Hosszú évekig Sunyol saját klubja is mindössze ennyit tudott tenni egykori elnöke tiszteletére. A polgárháború után a francóista hivatalnokok és fasiszta vezetők személyesen nevezték ki a Barcelona elnökeit, akiknek nem állt érdekükben életben tartani az emlékét. Sunyol holtteste nem került elő, de a Franco-rezsim ellenségének nyilvánítva vagyonát elkobozták. Még halálának ötvenedik évfordulója is gyakorlatilag említés nélkül telt el, sőt, amikor tíz évvel később, 1996-ban egy Josep Sunyol Barátai elnevezésű csoport szeretett volna megemlékezni haláláról, a Barça akkori elnöke, Josep Lluis Nuñez kezdetben ellenezte az ötletet, ami csak tovább erősítette ellenfeleinek azon meggyőződését, hogy Nuñez nem képviseli hűen a Barcelona igazi szellemiségét. Végül sikerült felállítani egy emlékkövet, Sunyol fia azonban ragaszkodott hozzá, hogy a kövön szereplő név a katalán „ny” helyett a spanyol „ñ” betűvel legyen írva.

Lejjebb ereszkedve a hegyoldalon, három és fél kilométerre attól a helytől, ahol Sunyolt megölték, Guadarrama városától északra található egy déli irányban enyhén lejtő, fenyőfákkal benőtt kis park. A hely szinte teljesen néptelen, leszámítva pár idevetődő kutyasétáltatót. Semmilyen jelzés, tábla nem található itt. Csend és nyugalom honol a parkban, csak a főúton elhaladó autók halk zúgása hallatszik be olykor. A délutáni nap sugarai áthatolnak a fák között, s egy kis szürke kőre vetülnek, melyen ez áll:

Josep Suñol i Garriga

Barcelona, 21 – VII – 1898

Guadarrama 6 – VIII – 1936

Toni Strubell ül a katalán parlament éttermében. A barcelonai állatkerttel szemközt álló csodaszép épület egykor Bourbon-palota és fegyverraktár is volt. Strubell, a Solidaritat Catalana per la Independència (Katalán Szolidaritás a Függetlenségért) párt képviselője sokat harcolt Sunyol emlékének felélesztéséért. Szerteágazó kutatásainak eredményeképpen sikerült összeállítania az eddigi legteljesebb és legmeggyőzőbb beszámolót a gyilkosságról, mely részben egy tüzér őrmester elmondásán alapul.

1996-ban Strubell szállította az emlékkövet Guadarramába, az autója csomagtartójában. Miközben az autópályán haladt, Real Madrid-szurkolók egy csoportja telegraffitizte a várost Barça-ellenes feliratokkal. Azt azonban nem tudták, hová is fog kerülni az emlékkő – s miután felavatták azt, már nem törődtek vele. Miután a Sunyol Barátai csoport nem kapott engedélyt, hogy a követ az 52. kilométernél állítsák fel, felkeresték Guadarrama polgármesterét, aki a jobboldali Néppárt tagja, ám apja egy köztársaságpárti katona volt. Az ő segítségével végül június 4-én felavathatták az emlékkövet. Az eseményen megjelent Joan Raventós, a katalán parlament elnöke, valamint Jaume Sobrequés történész, politikus, az FC Barcelona igazgatóságának tagja is. De a klubelnök, Nuñez nem volt ott.

Mára azonban nagyot fordult a világ. 2011-ben, Sandro Rosell elnökségének idején a Levante elleni bajnoki mérkőzés előtt emlékünnepséget rendeztek Sunyol tiszteletére a Camp Nouban. A Barcelona internetes oldalán a „mártír elnök” jelzővel illetik, és kiemelt helyet kapott a klub múzeumában. Ő lett az egyik jelképe Barcelonának, valamint a sport és a társadalom – a futball és Katalónia – klubja által képviselt tudatos ötvözésének. Mint baloldali, liberális demokrata, a Franco-rezsim áldozata s az ellenállás szimbóluma Sunyol kulcsfontosságú alakja lett a Barcelona indentitásának, első lépésként a híres jelmondat, a mès que un club felé.

A katalán marxista író, Manuel Vázquez Montalbán talán mindenkinél többet tett a Barça-mítosz megteremtéséért s a klub identitástudatának népszerűsítéséért, amikor „Katalónia szimbolikus, fegyvertelen hadseregének” nevezte a Barcelonát. S ami fontos: egy vert seregről van szó, melynek történelme tele van szenvedéssel. S e szenvedések közül a legnagyobb elnökük elvesztése volt 1936-ban, akit tárgyalás nélkül agyonlőttek. Vázquez Montalbán felsorolásai a történelmi szenvedésekről mint a klub identitásának építőköveiről, minden esetben magukban foglalják az alábbi sort: „a háború első napjaiban, fent a Sierra de Guadarrama hágóján Franco katonái agyonlőtték señor Sunyolt, a Barcelona elnökét.”

Kilenc nappal Sunyol halála után Ángel Mur a Les Cortson dolgozott. A pályát készítette elő a következő bajnoki idényre, amikor egy autó érkezett, oldalán hatalmas betűkkel CNT-FAI felirat volt látható. Kék egyenruhás, felfegyverzett katonák szálltak ki belőle, s egy hirdetményt helyeztek ki a főbejáratra, melyben az állt, hogy az anarchista szakszervezet a forradalom és a fasizmus elleni harc nevében rekvirálja a stadiont. Ismerős jelenet volt ez Barcelonában a háború első heteiben – Barcelonában minden más spanyol városnál erősebb volt az anarchista mozgalom, s – George Orwell híres megállapítása szerint – a „munkásosztály volt nyeregben”. Orwell leírása szerint 1936 nyarán Barcelonában „minden falra sarlót és kalapácsot festettek”, a templomokat kifosztották és felégették, az üzleteket kollektivizálták. „A munkások gyakorlatilag minden valamire való épületet kisajátítottak, s vörös, illetve az anarchisták vörös-fekete zászlóival díszítették fel.”

Noha a háború korai napjaiban, az antiklerikális megmozdulások idején a Les Corts öltözőhelyiségeit gyakran használták papok rejtegetésére, a futballklubok sem maradtak immunisak a történésektől. A város másik nagy klubját, az Españolt ekkorra már kollektivizálták; most a Barcelonán volt a sor. Mur beviharzott a pályagondnok, Manuel Torres kis lakásába, ahonnan Torres felhívta apósát, Rossend Calvetet, aki a klub titkáraként a Barça irodájában dolgozott. Ezután leszaladt a fegyveresekhez, hogy rábeszélje őket, adjanak időt a Barcelonának, hogy megfelelően segíthesse a kollektivizálás folyamatát. Miután az autójuk elhúzott, Mur és Torres letépkedték a kiragasztott plakátokat.

Válságtanácskozást hívtak össze. A klubnak nem volt elnöke, de a háború előtti igazgatóság néhány tagja még megmaradt. Ki kellett találniuk, hogyan tarthatják a saját kezükben az irányítást, hogy a Barçátnehogy az anarchisták vezessék. Végül az az ötletük támadt, hogy a forradalom nevében ők maguk kollektivizálják a klubot: auto-incautaciónt, vagyis „önkisajátítást” hajtanak végre. Tizenhat klubalkalmazott munkásbizottságot hozott létre, mely az UGT szocialista szakszervezet társult tagja lett. A bizottságban ott volt Torres, Calvet és Mur, a stadion és a klubirodák gondnoka, a könyvelő, néhány irodista és a szertáros is. Ezután nyilvánosan bejelentették, hogy az UGT – vagyis valójában ők maguk – kisajátította a klubot, s ezzel eredményesen rövidre zárták a CNT-FAI próbálkozásait. Ha a klubot már a munkások irányítják, nem kell a munkásoknak újra kollektivizálni azt.

Ezt követően az ajtókon a következő szöveg volt olvasható: „Az irodákat, a Les Corts Stadiont és a Barcelona edzőpályáit az UGT sajátította ki, mely szervezethez a klub dolgozói tartoznak.” Ezzel egyidejűleg hivatalos közleményt adtak ki a lépésről: „[A klub] kisajátítása és kollektivizálása a jelen forradalmi idők követelményeivel összhangban történt. Igyekszünk mindent megtenni annak érdekében, hogy a Barcelona beteljesíthesse feladatát a sport népszerűsítése és demokratizálása területén ebben az új helyzetben, melyet a gyalázatos fasiszta katonai beavatkozás provokált ki.”

De egy ilyen hirdetmény még nem volt elegendő. Amikor a CNT visszatért és leszaggatta az UGT hirdetményeit, az út túlsó oldalán autószerelő-műhelyt üzemeltető milicistának kellett elkergetnie őket. A milicista Barcelona-drukker volt, s a gondnok Josep Cubells barátja. Calvetnek sikerült megállapodnia a rendőrséggel, hogy a stadiont csak a Barcelona, a Katalán Labdarúgó-szövetség és a rendőrség használhassa. Manuel Torres később elmondta Enric Bañeres újságírónak: „a klubalkalmazottak közül korábban senki sem volt tagja egyik munkásszervezetnek sem, de a csel bevált”. A Barcelona megmenekült.

Megmenekült, de nem volt biztonságban. A klub pénzügyi helyzete elkeserítő – vagy az egyik bizottsági tag szavaival „borzalmas” – volt. A Barcelona socióinak száma már a köztársasági időkben is megfogyatkozott – ekkoriban a Real Madrid volt az eredményesebb klub, mely 1932-ben és 1933-ban bajnokságot, 1934-ben és 1936-ban pedig kupát nyert – a polgárháború kezdete és 1939-es befejezése között aztán még tovább csökkent, 7719-ről 2500-ra. A futball nem élvezhetett prioritást abban az időben, amikor állandó volt az élelmiszerhiány, és a félelem és gyanakvás légköre egyre nyomasztóbbá vált.

1937 májusában három napon át „polgárháború dúlt a polgárháborúban”, aminek eredményeképpen a korábban jelentéktelennek számító kommunista párt szerezte meg a hatalmat a Szovjetunió támogatásával. Hamarosan megkezdődtek a légitámadások Barcelona ellen – melynek már az első napján 670 ember veszítette életét és 1200 sebesült meg –, s a Franco segítségére siető Mussolini pilótái a klub Consell de Centen található irodáit is telibe találták, szinte teljesen lerombolva az épület homlokzatát. Cubellas a bomba becsapódásakor a ház hátsó részében tartózkodott. Zúzódásokkal és horzsolásokkal a testén mászott elő a romok közül, de még sikerült megmentenie 2500 pezetát, amit egy ereszcsőben rejtegettek. Néhány, a helyszínre viharzó klubalkalmazott segítségével néhány trófeát is kihoztak az épületből, de több, mint háromszáz további serleg örökre odaveszett. A megmentett darabokat később beolvasztották, s elkészítették belőle a Kupák kupáját.

A Barcelona azonban a háború ellenére tovább működött. Elindultak a katalán bajnokságban, a Mediterrán Ligában, pályára léptek barátságos meccseken. A találkozókra éjszakai vonatokon utaztak, melyeket a nacionalista hadihajók ágyúzásai miatt teljesen elsötétítettek. Egyes játékosok rendszeresen ingáztak a front és a pálya között, a csapat ír edzője, Patrick O’Connell – aki 1935-ben szerződött a klubhoz a Betistől – otthonából tért vissza, Ángel Mur pedig egy idő után azon kapta magát, hogy a Nemzetközi Brigádok tagjainak vezet edzést. Az 1936–37-es szezonban a Barcelona kilenc barátságos mérkőzésen lépett pályára, tíz meccset játszott a katalán bajnokságban és tizennégyet a Mediterrán Ligában. Ez utóbbi, 1937. január és május között lezajlott sorozatot meg is nyerte a klub, egyetlen mérkőzését veszítve csak el a tizennégyből. A második helyezést városi riválisuk, az Español szerezte meg. Ez a két csapat játszotta 1936 augusztusában, mindössze tíz nappal Sunyol meggyilkolása után az első futballmérkőzést Katalóniában a polgárháború kitörése óta. Egy későbbi találkozójukon a két szurkolótábor összeverekedett, s mindkét fél a másikat nevezte fasisztának; még szerencse, hogy jó előre megtiltották, hogy a nézők magukkal vigyék fegyverüket a stadionba.

1937 elején egy Manuel Mas Serrano nevű üzletember azzal az ajánlattal kereste meg a barcelonaiak egyik játékosát, Josep Iborrát, hogy játsszon a csapat egy sor bemutató mérkőzést Mexikóban – azon mindössze két ország egyikében, melyek nyíltan támogatták a köztársaságiakat. Az ajánlat értelmében a Barcelona 15 000 dollárt kapott volna, teljes költségtérítés mellett. A kezdeti hezitálást követően a klub végül igent mondott, és húsz fővel a fedélzeten – tizenhat játékos, valamint O’Connell, Mur, Calvet és a csapatorvos, Modest Amorós – megkezdték tizennégy napos hajóútjukat Mexikó felé.

Murt mint a csapat fizikoterapeutáját vitték magukkal, annak ellenére, hogy ő tiltakozott ez ellen, mondván semmit sem ért az orvosláshoz, de még a masszázshoz sem. O’Connell viszont hajthatatlan volt: „Ne aggódj – mondta neki – majd az odaúton kitanítalak.” Így is történt, s ezzel O’Conellnek köszönhetően egy valóságos dinasztia alapjai tétettek le a klubnál. Ángel Mur az összes anatómiatankönyvet megszerezte, amit csak tudott, s posztját 1973-ban fiának, ifjabb Ángel Murnak adta át – ők ketten több, mint hatvan éven át szolgálták a klubot, mint gondnokok, szertárosok, fizikoterapeuták, pszichológusok, a játékosok bizalmasai és a Barça-hit védelmezői. Az idősebb Mur így emlékezett vissza az utazásra: „Maradjunk Barcelonában, azt kockáztatva, hogy felrobbantanak, vagy menjünk el egy amerikai turnéra? Nem is volt kérdés, melyiket választjuk.”

És a túra még jobban is sikerült, mint gondolták. A mexikói vendégjáték eredetileg hét meccsből állt volna, de Mas további 5000 dollárt ajánlott fel nekik, ha meghosszabbítják azt. Így aztán Veracruzból négynapos hajóútra indultak az Egyesült Államokba. „Azóta már eljutottam egy-két helyre, de még mindig azt tartom életem legemlékezetesebb utazásának – mesélte Mur Jeff King angol írónak. – Isten tudja, miért, de több száz nő utazott a hajón. Hogy úgy mondjam, volt mivel elfoglalnunk magunkat az úton. Óvatosan kellett lépkedni a fedélzeten, mert mindenfelé párok feküdtek. Nagyon jól éreztük magunkat Mexikóban, de az a hajóút olyan volt, mint egy négynapos karnevál. Páran a srácok közül már túlzásnak is tartották, de fiatalok voltunk és nagyszerűen szórakoztunk.”

A program négy New Yorkban lejátszandó mérkőzést tartalmazott a Hispano, egy New York-i csapat, az American Soccer League válogatottja, végül pedig egy zsidó együttes ellen. Ez utóbbi, esti találkozó volt az első alkalom, hogy a Barcelona villanyfényes mérkőzésen léphetett pályára. A Hispano ellen az ünnepélyes kezdőrúgást Fernando de los Ríos, a Spanyol Köztársaság amerikai nagykövete végezte el. Calvet későbbi visszaemlékezése szerint igyekezett mindent megtenni, hogy biztosítsa a túra apolitikus jellegét, de elkerülhetetlen volt, hogy a Barcelonát mint a köztársaság nagykövetét fogadják. Bárhová mentek, mindenhol ünneplésben volt részük, s idővel már a demokrácia és a fasizmus elleni harc képviselőjeként tekintettek rájuk, s úgy szurkoltak nekik, mintha ők lennének a hazai csapat. A Franco-rezsim hasonlóan vélekedett a Barcelonáról – a túrát politikai akciónak tekintették, s ezért a polgárháború végén minden résztvevő játékost két évre eltiltottak a labdarúgástól. Calvet nyolcéves eltiltást kapott, amit később kettőre enyhítettek.

A Barcelona végül 1937 szeptemberének végén indult haza. Összesen tizennégy mérkőzést játszottak, melyek közül tízet nyertek meg. S ami még fontosabb, közel 12 900 dollárral lettek gazdagabbak, mely összegből törleszteni tudták minden adósságukat. A pénzt egy francia bankban helyezték el, nehogy el tudják kobozni tőlük. Az amerikai túra megmentette a klubot, mely visszatérése után, 1938-ban megnyerte a katalán bajnokságot.

Sokan azonban nem lehettek már e siker részesei. A túra végén Calvet négy lehetőséget ajánlott fel a játékosoknak: visszatérnek Barcelonába, a köztársasági zónába, Mexikóban maradnak menekültként, esetleg Franciaországba emigrálnak, vagy Spanyolország nacionalista fennhatóságú részére költöznek. Noha később páran visszatértek Spanyolországba vagy éppen Franciaországba, eredetileg kilenc játékos döntött úgy, hogy Mexikóban marad, köztük Martí Ventorlà és Josep Iborra. Ventorlà feleségül vette a mexikói elnök, Lázaro Cárdenas unokahúgát – fiuk, Martín a mexikói válogatott játékosaként szerepelhetett az 1970-es világbajnokságon. Időközben egy bizarr mellékzöngeként Iborra összebarátkozott egy másik katalán emigránssal, Ramón Mercaderrel. Egyik nap éppen együtt ebédeltek, amikor Mercader hirtelen bejelentette, hogy el kell sietnie valahová. Csak másnap délután derült fény a rejtélyes eltűnésre, amikor a rendőrség kopogtatott Iborra ajtaján, majd elvitték a férfit, hogy megmutassák neki a véres testet: Mercader megölte Lev Trockijt egy jégcsákánnyal.

A Mexikóba utazott húszfős küldöttségből kilencen tértek vissza Spanyolországba: Calvet, Mur, Amorós, O’Connell és öt játékos. A nacionalistákhoz azonban senki nem állt át.

A francóista hadsereg 1939 januárjának vége felé érte el Barccelonát. A keleti front összeomlott, s a katonáik ellenállás nélkül vonulhattak be a kimerült és halálra rémült városba. „Az emberek belefáradtak a háborúba, s már jóval az ellenség érkezése előtt abban reménykedtek, hogy most már hamar véget ér” – emlékezett vissza egy korabeli szemtanú. A nacionalisták bevonulásával egyidejűleg sokan elhagyták a várost: összesen 10 000 sebesült, 170 000 nő és gyermek, 60 000 civil férfi és 220 000 köztársasági katona menekült el Katalóniából Franciaországba. Azon kevesek, akik az utcákra vonultak, fasiszta karlendítéssel üdvözölték Franco katonáit; egyesek politikai meggyőződésből, mások félelemből. Egyetlen dolog számított, a túlélés.

A vasmarokkal végrehajtandó centralizálást hirdető nacionalisták számára a győzelem kettőzött fontossággal bírt: elérték az ország keleti partvidékét, és meghódították Katalóniát Spanyolország számára, aminek idővel egyre nagyobb jelentőséget tulajdonítottak mindkét oldalon. Az 1938 decemberében, a nacionalisták által uralt San Sebastiánban alapított Marca sportnapilap később így írt: „Felszabadulás! Varázslatos szó, melynek bekövetkeztére több, mint két és fél évig vártunk. Azon a felejthetetlen január 26-i délutánon a Generalísimo legyőzhetetlen katonái megérkeztek a város központi sugárútjaira, puskáikat a vállukon hordva lenyűgözően higgadt, derűs léptekkel végigmasíroztak rajtuk, s közben dalokat énekeltek. Minden egyes erkélyt szent zászlónk élénk színei díszítették.” Franco katonái, a „felszabadító hadsereg” végigvonult az Avenida Diagonalon – melyet később Avenida del Generalísimóra kereszteltek át – és elfoglalták a várost. A katonák között ott vonult egy negyvenhárom éves, tizedesi rangban szolgáló önkéntes, Santiago Bernabéu.

Bernabéu a Real Madrid brusztolós középcsatára volt, később pedig a klub élő ikonja lett. Josep Solé i Sabaté történész szerint „Sunyol volt a Barcelona zászlóvivője, a klub jelképe – ő testesítette meg a szabadságot, a pluralitást és a demokráciát, vagyis Barcelonát. Eközben a másik elnök, a madridi Santiago Bernabéu a francóizmust képviselte.”

Ha a spanyol polgárháborút a Real Madrid vagy a Barcelona szemszögéből vizsgáljuk – ahogyan azt gyakran teszik –, vagy amikor a két klubot vizsgáljuk a háború szemszögéből – ami szintén gyakori –, történeteik sokszor a két elnök személyére redukálódnak le: Sunyoléra és Bernabéuéra. Az egyiket, a Barcelona demokrata vezetőjét gyilkolták meg Madrid környékén Franco katonái, a másik a jobboldali meggyőződésű későbbi Real-elnök, aki a köztársaságiak uralta országrészből szökött át, s állt be Franco hadseregébe, majd később azzal büszkélkedett, hogy leigázták Katalóniát.

A történet azonban mégsem ennyire egyszerű, kezdve azzal, hogy amikor Bernabéu végigmasírozott a Diagonalon, még nem volt a Madrid elnöke – csak négy évvel később választották meg. Amikor Bernabéu a Diagonalon masírozott, a Real elnöke hatszáz kilométerrel arrébb, a front túloldalán még mindig harcolt a fasiszták ellen.

4.

AZ ELFELEDETT ELNÖK

A második Spanyol Köztársaság 1931 áprilisában született meg és 1939 áprilisában bukott el, helyét a diktatúra vette át. Rafael Sánchez Guerra ott volt a kezdeteknél és a végnél is, az első naptól az utolsóig harcolva a köztársaságiak oldalán. A háborús élmények rendkívüli módon megviselték: „nem maradt semmi, ami még fájni tudna” – írta keserűen 1946-ban. 1931. április 14-én kezében a köztársasági trikolórral az Ayuntamiento, a városháza erkélyéről figyelte amint az izgatott tömeg ellepi Madrid központi terét, a Puerta del Solt, hogy megünnepelje az ország első demokratikus köztársaságának kikiáltását. Nyolc évvel később, 1939. március 28-án néhány száz méterrel távolabbról, a kincstár alagsorából lehetett szemtanúja, ahogy Franco tábornok katonái a harminchat hónapig tartó brutális ostrom után végül bevonulnak a városba.

Mások addigra már elmentek; egyesek a keleti partvidékre menekültek, sokan pedig emigráltak, csak hogy ne kelljen szembenézniük az elkerülhetetlennel. Sánchez Guerra, aki a végsőkig harcolt s demokráciáért, most csak ült, és várta, hogy letartóztassák és elítéljék. Egy furgonba tuszkolták, és huszonegy társával együtt a Porlier börtönbe szállították. A spanyol polgárháború hivatalosan 1939. április 1-jén ért véget, Madrid elfoglalásával. Április 3-án már meg is kezdődött Sánchez Guerra pere, melyben lázadással vádolták, és Franco új államügyésze halálbüntetést kért rá. Sánchez Guerra a köztársasági elnök, Niceto AcaláZamora főtitkára volt. Továbbá a Real Madrid elnöke.

Sánchez Guerra nem volt baloldali. Apja monarchista politikus volt, ő maga pedig az 1920-as években Franco oldalán harcolt Észak-Afrikában, ahol meg is lőtték egy ütközetben. Még Franco háborús naplójában is szerepel a neve. Gyakorló katolikus volt, és rendszeresen írt vezércikkeket az ABC konzervatív monarchista napilapba. Később azonban eltávolodott a monarchiától, s miután egy rövid ideig Primo de Rivera diktatúrájával működött együtt, megalapította a Republikánus Liberális Jobboldal pártját, magát pedig „centristának” nevezte, vagyis egyenlő távolságot tartott „a baloldali és a jobboldali szélsőségektől”. Liberális demokrataként elkötelezett híve volt a köztársaságnak.

Sánchez Guerra nem lehetett jelen az Español és a Real Madrid által vívott 1929-es spanyol kupadöntőn, mert éppen a Primo de Rivera-diktatúra börtönében raboskodott, 1931-ben azonban részese lehetett az önkormányzati választáson aratott republikánus–szocialista győzelemnek, melynek következtében XIII. Alfonz elhagyta az országot, és kikiáltották a köztársaságot. Akárcsak Sunyol Barcelonában, itt ő kapta a legtöbb szavazatot. Az ideiglenes kormány idején államtitkárként tevékenykedett, a köztársaság hivatalos kikiáltása után pedig a hadügyekért felelős elnökségi főtitkár lett. 1935-ben Franco tábornok felkereste Sánchez Guerrát, és biztosította róla, hogy nem áll szándékában fellépni a demokratikus rendszer ellen. Aztán 1936-ban mégis így tett. „Szavak, szavak, szavak” – jegyezte meg Sánchez Guerra később szomorúan.

A katonai puccs és a polgárháború kirobbanása után Sánchez Guerra négy napig otthon tartózkodott, majd felkereste a madridi városi tanácsot. A háború első két évében ott dolgozott Segismundo Casado tábornok titkáraként; a fasiszták ellen harcoló köztársasági hadsereg védelmi tanácsát irányította. 1939-re a helyzet reménytelenné vált, a legtöbben lemondtak a köztársaságiakról. A nyugati demokratikus országok hátat fordítottak nekik: a franciák és a britek vezetésével elismerték Francót Spanyolország vezetőjének. Dr. Juan Negrín, a köztársaság elnöke ellenállást hirdetett, de sokan ezt egy hiábavaló erőfeszítésnek tartották, amiért túl nagy árat kellene fizetniük. 1939 tavaszán Casado váltotta Negrínt, s hogy véget vessen a vérfürdőnek, tárgyalásokat kezdeményezett Francóval a kapitulációról. Sánchez Guerra feladata lett volna, hogy felvegye a kapcsolatot a Generalísimóval, de ő – akinek hatalmát 1938-ban hivatalosan is elismerte a FIFA – nem állt szóba vele. Franco totális győzelmet akart aratni – nem érte be a feltétel nélküli megadással, ő teljesen meg akarta semmisíteni ellenfelét.

Madrid ellenállása egyre gyengült, s a köztársaság az összeomlás szélén állt. A béketárgyalások kudarcba fulladtak. Casado „tanácsa” 1939. március 27-én tartotta utolsó ülését. Másnap reggel, valamivel hét óra előtt Casado az irodájába hívatta Sánchez Guerrát, és tudatta vele, hogy Valenciába repül, s a gépén van hely Sánchez Guerra és a felesége számára is. Ő azonban a maradás mellett döntött. „Nem hagyom el Madridot, bármi történjék is” – mondta Casadónak.

„Ez egy rossz döntés – válaszolta Casado –, a nacionalisták bármely percben itt lehetnek, és gyűlölik magát: nem volna bölcs itt maradnia.”

Sánchez Guerra hazament, felöltötte egyenruháját, összecsomagolta „börtönholmiját” és visszatért a kincstár épületébe. Ott a szocialista Julián Besteiróval közösen beszédet mondtak a rádióban, hogy közöljék a hallgatókkal: a háborút elveszítették, Franco seregei rövidesen megérkeznek Madridba. Még be sem fejezhették az adást, amikor a fasiszta katonák már meg is jelentek, és félbeszakították azt.

A háborút követően a Franco-rezsim elindította a Causa Generalt, egy általános pert mindazok ellen, akik szembeszálltak a nacionalistákkal akár aktívan, akár passzívan. Voltak, akiket elképesztő cinizmusról adva tanúbizonyságot „katonai lázadás” vádjával fogták perbe. De legalább valamiféle tárgyalásuk volt; másokat szimplán agyonlőttek. Sánchez Guerra „együttműködése a vörösökkel” a katonai bíróság szerint „teljes körű és szoros” volt, „komoly befolyással bíró” alakja volt a köztársaságnak. Nem számított, hogy elítélte a baloldal legsúlyosabb túlkapásait, és sok ember életét mentette meg az ellenség soraiból. 1939 nyarán, a „győzelem első évében” életfogytiglani börtönbüntetésre ítélték: legalább harminc évet kellett fogságban töltenie, szabadulásának dátumát 1969. május 25-re tűzték ki. Sánchez Guerra több börtönt is megjárt, számításai szerint a polgárháborút követő években csak Madridban legalább 50 000 politikai elítéltet tarthattak fogva. Éjszakánként gyakran volt szemtanúja, hogy valamelyik fogolytársát előzetes bejelentés nélkül elhurcolták cellájukból, ahová többé már nem tért vissza.

Az 1944-ben meghirdetett amnesztia keretében Sánchez Guerrát feltételes szabadlábra helyezték, de nem sokkal később újra letartóztatási parancsot adtak ki ellene. A rendőrök már a házánál voltak, hogy magukkal vigyék, amikor sikerült elszöknie, és 1946 nyarán Spanyolországból Franciaországba távoznia. Ott az emigráns köztársasági kormány tárca nélküli minisztere lett, mely posztot valamivel több, mint egy évig töltötte be. Megpróbált kapcsolatot kiépíteni a britekkel, abban a hiábavalónak bizonyuló reményben, hogy a demokratikus országok fellépnek Franco ellen, akit éppen azok a fasiszták segítettek hatalomba, akiket a szövetségesek legyőztek a második világháborúban.

„A spanyol fasizmus ellenfeleit egyetlen dolog kell, hogy foglalkoztassa: Franco megbuktatása, valamint mindazoké, akik segítettek hatalomban tartani – írta. – Franco egy szegény ördög, aki a véletlennek köszönhetően került hatalomra és istennek hiszi magát. Akadékoskodó, ostoba, fafejű és kegyetlen, mint minden zsarnok. Ő hozta a mórokat Andalúzia partjaira, hogy kifosszák és felégessék a spanyolok házait, a Caudillo kardját kalózszablyára cserélte. Behívta Hitlert és Mussolinit, hogy rombolják le Spanyolországot, üldözi az egyszerű embereket, bebörtönzi a munkásokat, orgyilkosokat bérel fel, hogy rettegést és gyűlöletet szítsanak, Isten nevében követ el bűnöket, uszít, tiszteletre méltó munkásemberekkel tölti meg a börtönöket, több ezer békés polgárt lövetett agyon vagy végeztetett ki garotte-al.